Конфлікти компетенцій та управлінські стратегії нацистської цивільної адміністрації за Клауса Зельцнера на території генерального округу «Дніпропетровськ»
У статті проаналізовано природу та особливості конфліктів компетенцій у системі нацистської цивільної адміністрації генерального округу «Дніпропетровськ» у період Другої світової війни крізь призму діяльності Клауса Зельцнера. Основну увагу зосереджено на взаємодії між різними складовими окупаційного апарату – цивільною владою, військовими структурами та партійними інституціями, а також на виявленні причин виникнення управлінських суперечностей і способів їх часткового врегулювання на регіональному рівні. Визначено, що система управління в межах округу характеризувалася розмитістю повноважень, конкуренцією між центрами влади та нестабільністю адміністративних практик, що посилювалося як кадровою політикою нацистського керівництва, так і специфікою воєнних умов. Простежено, що на рівні середньої адміністративної ланки ці суперечності набували прикладного характеру та безпосередньо впливали на процес реалізації окупаційної політики. Проаналізовано управлінські підходи К. Зельцнера, які поєднували елементи примусу з прагматичними спробами налагодження обмеженої взаємодії з місцевим населенням. Показано, що така стратегія частково знижувала напруженість у функціонуванні адміністративного апарату, однак водночас вступала у суперечність із жорсткими директивами вищого керівництва. Окрему увагу приділено впливу особистісного чинника на ухвалення рішень та адаптацію загальних управлінських настанов до конкретних умов регіону. У результаті дослідження доведено, що конфлікти компетенцій були системною рисою нацистського окупаційного управління і суттєво впливали на ефективність функціонування адміністрації. Встановлено, що навіть відносно гнучкі управлінські стратегії не змінювали експлуатаційної сутності окупаційного режиму, а внутрішні суперечності лише ускладнювали реалізацію його політики. Дослідження дозволяє поглибити розуміння механізмів функціонування окупаційної влади на регіональному рівні та ролі індивідуального чинника в умовах інституційної нестабільності.
Авторське право (c) 2026 Олександр Володимирович Тішин https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Інноваційні підходи до візуалізації історичних даних у процесі викладання подій 1917–1921 років
Інтенсифікація цифрових технологій у гуманітаристиці зумовлює суттєве оновлення методів викладання історичних дисциплін, зокрема через активне упровадження інструментів візуалізації даних. У сучасному освітньому процесі актуалізується потреба у таких формах подання історичної інформації, які забезпечують її наочність, структурованість і аналітичну доступність для здобувачів освіти. Мета дослідження полягає у теоретичному обґрунтуванні та практичному аналізі інноваційних підходів до візуалізації історичних даних у процесі викладання подій 1917–1921 років, особливо у визначенні їхнього дидактичного потенціалу для підвищення ефективності історичної освіти. Методи. У роботі застосовано міждисциплінарний підхід, що поєднує методи історичного аналізу, педагогічного моделювання, контент-аналізу навчальних матеріалів та елементи цифрової гуманітаристики. Використано порівняльний метод для зіставлення традиційних та цифрових способів подання історичних даних. Результати. Визначено, що використання візуалізації історичних даних істотно підвищує рівень засвоєння навчального матеріалу, сприяє формуванню системного бачення подій та розвитку аналітичного мислення здобувачів освіти. Візуальні інструменти дають змогу репрезентувати події 1917–1921 рр. як динамічний процес із чітко окресленими хронологічними, просторовими та соціально-політичними зв’язками. Виявлено, що найефективнішими є комбіновані форми візуалізації, які інтегрують картографічні, хронологічні та статистичні дані в єдину аналітичну систему. Висновки. Інноваційні підходи до візуалізації історичних даних є важливим чинником модернізації історичної освіти. Вони не замінюють традиційні методи викладання, а доповнюють їх, забезпечуючи глибше розуміння складних історичних процесів. Перспективним є подальше упровадження цифрових платформ та інтерактивних середовищ навчання, що інтегрують великі масиви історичних даних в освітній процес. Це забезпечить підвищення якості історичної освіти та розвиток цифрової компетентності здобувачів.
Авторське право (c) 2026 Людмила Едуардівна Добрунова https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Трансформація підходів до викладання історії в умовах глобальних гуманітарних криз
Метою статті є аналіз основних напрямів трансформації викладання історії в закладах вищої освіти в умовах глобальних гуманітарних криз, а також обґрунтування моделі кризово орієнтованої історичної освіти, спрямованої на формування критичного мислення, історичної свідомості та культурної резильєнтності здобувачів освіти. Методи. Дослідження ґрунтується на порівнянні моделей викладання історії до і після кризових подій. Використано синтез сучасних концепцій цифрової педагогіки, аналіз світового досвіду дистанційного й змішаного навчання та узагальнення напрацювань щодо впровадження мультимедійних і смарттехнологій в освітньому процесі. Міждисциплінарний аналіз дав змогу поєднати історико-педагогічний та соціокультурний аспекти кризових явищ. Результати. Доведено, що глобальні гуманітарні кризи ХХІ ст. зумовили структурні зміни університетської історичної освіти. Це виявилося в активній цифровізації навчання, перегляді методик викладання та посиленні ролі компетентнісного підходу. Пандемія COVID-19 та воєнні конфлікти пришвидшили перехід до дистанційного та змішаного форматів навчання, проте загострили проблему нерівного доступу до цифрових ресурсів і спричинили когнітивні й мотиваційні втрати здобувачів. Встановлено, що в кризових умовах історична освіта виконує ідентифікаційну, меморіальну, світоглядну, громадянську та резильєнтну функції, а також формує здатність здобувачів до критичного аналізу наративів і протидії гібридним загрозам. Обґрунтовано ефективність застосування інтерактивних практик, мультимедійних комплексів, цифрових платформ і смартінструментів як засобів забезпечення академічної якості навчання та розвитку історичного мислення. Висновки. Викладання історії в закладах вищої освіти в умовах глобальних гуманітарних криз потребує трансформації через інтеграцію цифрових технологій, мультиперспективного підходу та практик пам’яті. Це дасть змогу посилити гуманітарний складник вищої освіти як дієвий чинник соціальної стабілізації. За таких умов історична освіта постає стратегічним інструментом формування культурної резильєнтності та громадянської стійкості молоді.
Авторське право (c) 2026 Андрій Петрович Гриценко, Віктор Степанович Золотарьов, Оксана Олександрівна Головата https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Освітній туризм в Україні у XVIII столітті
Актуальність дослідження зумовлена необхідністю осмислення такого феномену як освітня мобільність, її історичних витоків. В цьому сенсі особливе місце посідає освітній туризм в Україні XVIII ст., що був важливою складовою культурного обміну та становлення української інтелектуальної традиції. Вивчення цього явища зберігає свою важливість і в сучасних умовах глобалізації освіти Мета статті полягає у комплексному дослідження освітнього туризму в Україні XVIII ст. як важливого соціокультурного явища, визначення його основних форм, напрямів і особливостей, а також з’ясування його ролі у формуванні української освітньої традиції. Методи дослідження ґрунтуються на принципах історизму, об’єктивності, системності та комплексності. Застосовано історико-генетичний метод, який дав змогу простежити виникнення та розвиток освітніх подорожей. Історико-порівняльний метод використано для зіставлення освітніх практик в Україні та європейських країнах. Системний підхід дав можливість розглядати освітній туризм як цілісне соціокультурне явище. Біографічний метод став у нагоді для дослідження освітніх маршрутів і діяльності окремих постатей «українського Просвітництва». Джерельну базу становлять наративні джерела, літературні та публіцистичні твори XVIII ст., сучасні наукові дослідження. Результати дослідження засвідчують, що освітній туризм в Україні XVIII ст. був важливим і системним явищем, яке відігравало значну роль у розвитку національної освіти та культури. З’ясовано, що наслідком цього стало активне запозичення нових наукових знань, педагогічних методів і культурних практик. Доведено, що освітній туризм сприяв формуванню нової інтелектуальної української еліти, представники якої відігравали ключову роль у розвитку філософської думки, літератури та суспільного життя. Висновки. Освітній туризм в Україні XVIII ст. був важливим складником культурного й інтелектуального розвитку суспільства. Він охоплював як навчання в місцевих освітніх осередках, так і подальші освітні подорожі до провідних університетів Європи. Це дає змогу розглядати «освітні мандрівки» як могутній фактор, що сприяв поширенню ідей Просвітництво та інтеграції українських земель до європейського освітнього простору. Практичне значення результатів полягає в можливості їхнього використання в освітньому процесі та наукових дослідженнях. Перспективи подальших досліджень пов’язані з дослідження впливу ідей Просвітництва на освітні практики в Україні та трансформацію світогляду української еліти.
Авторське право (c) 2026 Вадим Олегович Ореховський https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Голоси примусової праці: епістолярна та мемуарна спадщина остарбайтерок
Стаття присвячена комплексному дослідженню епістолярної та мемуарної спадщини українських жінок-остарбайтерок як унікального джерела для реконструкції їхнього повсякденного життя та стратегій опору нацистській дегуманізації. Метою роботи є аналіз специфіки жіночого досвіду примусової праці в Третьому Райху крізь призму «его-документів», виявлення механізмів психологічної адаптації та засобів подолання інформаційної блокади. Методологічну основу дослідження складає антропоцентричний підхід, що поєднує інструментарій історичної антропології, джерелознавства та гендерних студій. Застосовано методи лінгво-історичного аналізу, герменевтики та компаративістики. Джерельну базу складають: 1) архівні матеріали (фонди Державного архіву Запорізької області, зокрема епістолярні колекції та фільтраційні справи), 2) опубліковані збірники усних свідчень та листів («Невигадане», «Прошу вас мене не забувати», «То була неволя...»), 3) его-документи (мемуари та щоденники колишніх невільниць). Наукова новизна полягає у системному дослідженні феномену «езопової мови» в листах остарбайтерок як інструменту збереження суб’єктності; вперше на основі регіональних матеріалів Запорізької області деталізовано гендерний аспект табірного побуту та трагедію материнства в неволі. Висновки. Доведено, що епістолярна спадщина є ключовим ресурсом для деконструкції радянських ідеологічних міфів про «зрадників». Визначено специфічні риси жіночого досвіду: примусові санітарно-гігієнічні процедури, експлуатація у приватному секторі (у бауерів) та соціальна вразливість. Авторську увагу зосереджено на лінгвістичних стратегіях (метафорика, іронія), що дозволяли бранкам транслювати правду про голод і знущання в умовах жорсткої цензури. Окремо висвітлено процес повоєнної стигматизації репатріанток («друге коло пекла»), що призвів до тривалої соціальної ізоляції та самоцензури пам’яті. Отримані результати можуть бути використані у меморіальних практиках, розробці освітніх програм та подальших студіях з історії повсякдення Другої світової війни.
Авторське право (c) 2026 Сергій Сергійович Ващенко https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Зарубіжна історіографія сексуального насилля в німецько-радянській війні: основні напрямки та тенденції
Мета статті проштудіювати зарубіжну історіографію проблеми сексуального насилля в німецько-радянській війні крізь призму феміністичної, антропологічної та гендерної теорій. Автор переважно розглядає іноземні праці присвячені даній темі написані на зламі XX–XXI ст., коли вона набула значного зацікавлення серед історикинь-феміністок. У розвідці використано ряд принципів, методів і підходів (історизму, логічності, об’єктивності, історіографічного аналізу, порівняльний і проблемно-хронологічний), які дали змогу проаналізувати існуючі в зарубіжній історіографії наукові напрямки та інтерпретації проблематики сексуального насилля в Другій світовій та німецько-радянських війнах. Наукова новизна полягає в тому, що в перше в українській історичній науці зроблена спроба аналізу зарубіжних праць присвячених сексуальному насиллю у німецько-радянській війні, розкрито ряд дискусійних питань, показано спроби російської історіографії заперечити сексуальні злочини радянських солдатів та затаврувати дослідження, які розкривають цю проблему у військах Червоної армії. Висновки. Сучасна зарубіжна історіографія вивчає питання сексуального насилля під час німецько-радянської війни з позиції феміністичного і антропологічного підходів. Історики у своїх працях відмовляються від поділу на «цивілізований» Вермахт, який ніби не вдавався до сексуальних злочинів через «расові закони», та «варварську» Червону армію, яка без розбору знищувала та ґвалтувала цивільне німецьке населення, натомість аналізують проблему з позиції того, як умови тотальної війни радикалізують маскулінність і легітимізують насильство в обох таборах. Акцентується увага на багатьох аспектах сексуального насилля під час війни та його впливу на цивільне населення.
Авторське право (c) 2026 Володимир Гінда https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Формування особистості о. Климентія (Казимира) Шептицького у дитячі та юнацькі роки (1869 – 1892): родинні, освітні та релігійні впливи
У статті проаналізовано дитячі та юнацькі роки о. Климентія (Казимира) Шептицького у контексті формування його світогляду, освітніх орієнтацій і передумов вибору духовного шляху. На основі біографічного, історико-генетичного та системного підходів досліджено вплив родинного середовища, освітніх практик і релігійного виховання на становлення особистості майбутнього діяча Української греко-католицької церкви. Встановлено, що вирішальну роль у формуванні його морально-ціннісних орієнтирів відіграли аристократичні традиції роду Шептицьких, поєднані з глибокою релігійністю та високим рівнем домашньої освіти. З’ясовано, що початкове навчання під керівництвом домашніх педагогів забезпечило ранній інтелектуальний розвиток і формування мовних та культурних компетентностей. Показано, що навчання у гімназії св. Анни в Кракові та на правничому факультеті Ягеллонського університету, а також освітній досвід у Мюнхені та Парижі сприяли інтеграції Казимира Шептицького в європейський інтелектуальний простір і розширенню його світоглядних горизонтів. Доведено, що важливими чинниками становлення його особистості були також релігійно-моральне виховання, вплив духовних осіб і родинного оточення, зокрема приклад брата – митрополита Андрей Шептицький. Обґрунтовано, що процес формування ідентичності Казимира Шептицького мав складний і багатовимірний характер, поєднуючи елементи польського культурного середовища та української церковної традиції. Встановлено, що ранній період його життя став визначальним у виборі духовного покликання та подальшої діяльності як церковного діяча. Зроблено висновок, що комплексний аналіз дитячих і юнацьких років дозволяє глибше зрозуміти генезу світогляду Климентія Шептицького та витоки його служіння.
Авторське право (c) 2026 Павло Романович Василів, Андрій Володимирович Знак https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Формування громадянського суспільства у США в першій половині XIX ст.: соціальні та політичні чинники
У статті здійснено комплексний аналіз процесу формування громадянського суспільства у Сполучених Штатах Америки в першій половині ХІХ ст. крізь призму соціальних і політичних чинників. Метою дослідження є виявлення ключових структурних передумов, механізмів і форм становлення громадянської активності в умовах трансформації американського суспільства. Методологічну основу становлять принципи історизму, системності та міждисциплінарного підходу, що дозволило розглянути взаємодію соціально-економічних змін і політичних інституцій у процесі становлення громадянських практик. Особливу увагу приділено аналізу соціальної структури американського суспільства, зокрема ролі дрібної власності, соціальної мобільності та індивідуальної економічної автономії як підґрунтя громадянської участі. Фронтир відігравав роль простору прискореної політичної соціалізації, у межах якого навички локального самоврядування формувалися швидше, ніж у регіонах зі сталою адміністративною структурою. Проаналізовано розвиток добровільних асоціацій як одного з ключових механізмів громадянського суспільства, що забезпечував залучення населення до публічного життя, формування громадської думки та реалізацію реформаторських ініціатив. Показано їхній зв’язок із такими суспільними рухами, як аболіціонізм і ранній жіночий рух. Висвітлено вплив демократизації виборчого права, становлення масових політичних партій і розвитку федералізму на розширення політичної участі громадян. Доведено, що поєднання інституційних змін і соціальної активності сприяло утвердженню нових форм взаємодії між суспільством і державою. При цьому акцентовано на внутрішніх суперечностях цього процесу, зумовлених існуванням рабства, расових і гендерних обмежень, а також політикою щодо корінного населення. Зроблено висновок, що формування громадянського суспільства у США в першій половині ХІХ ст. відбувалося як динамічний, багатовимірний і внутрішньо суперечливий процес, який заклав інституційні та ціннісні основи подальшого розвитку демократії.
Авторське право (c) 2026 Катерина Володимирівна Яковенко https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Архітектура модерну в садибному будівництві Слобожанщини: аналіз та збереження
Мета статті – проаналізувати яким чином архітектура модерну представлена в садибному будівництві Слобожанщини та запропонувати шляхи збереження архітектурної спадщини. Методи дослідження базуються на загальнонаукових методах. Для дослідження літератури були використані методи критичного аналізу. Метод компаративного аналізу для порівняння архітектурних стилів XVІІІ та ХІХ ст., типологічний метод, який дає змогу класифікувати об’єкти за архітектурними стилями. Результати. Аналізується використання архітектурних форм модерну в садибному будівництві Слобідської України. Розглянуті маєтки: Наталівка, Шарівка, Тростянець. Висвітлено сучасний стан пам’яток, проблеми їх збереження та обмеженість державного фінансування. Обґрунтовано доцільність залучення грантових ресурсів, розвитку музеєфікації та використання цифрових технологій (3D-моделювання, цифрові архіви, віртуальні тури) як ефективних інструментів збереження і популяризації садибної спадщини. Висновок. Архітектура модерну в садибному будівництві Слобожанщини не набула цілісного поширення, проте її окремі прояви становлять важливу складову культурної спадщини регіону. Садибні комплекси характеризуються стильовою синкретичністю, що відображає історичні етапи їх формування. В умовах недостатнього фінансування ключовими напрямами збереження пам’яток є музеєфікація, залучення позабюджетних коштів і впровадження цифрових технологій, які забезпечують не лише фіксацію та реконструкцію об’єктів, а й розширюють можливості їх популяризації.
Авторське право (c) 2026 Ольга Бірьова https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Міжнародне становище Української Центральної Ради та її політика щодо Антанти
У статті досліджується міжнародне становище Української Центральної Ради та особливості її політики щодо держав Антанти в 1917–1918 рр. Розглянуто дипломатичні контакти УЦР із Францією, Великою Британією, США та іншими союзними державами, а також реакцію Антанти на українське державотворення в умовах Першої світової війни та революційних подій у колишній Російській імперії. Особливу увагу приділено чинникам, що впливали на формування зовнішньополітичних рішень як з боку українського уряду, так і з боку держав Антанти. Новизна дослідження полягає у комплексному аналізі взаємозв’язку між внутрішньополітичними процесами в УНР та позицією Антанти щодо українського питання, а також у виявленні ключових дипломатичних механізмів, які визначали характер цих відносин. У роботі акцентовано увагу на суперечностях між декларативною підтримкою принципу самовизначення народів і реальними геополітичними інтересами союзних держав. Методологічну основу становлять принципи історизму, системності та об’єктивності, а також методи порівняльного аналізу, історико-генетичний і проблемно-хронологічний підходи. Використано аналіз дипломатичних документів, листування та мемуарних джерел, що дозволило відтворити цілісну картину міжнародних відносин УЦР. У результаті встановлено, що політика Антанти щодо УНР визначалася передусім воєнно-стратегічними інтересами та прагненням зберегти єдиний східноєвропейський фронт проти Центральних держав, що обумовило її обмежене й непослідовне ставлення до української державності. Зі свого боку, дипломатичні зусилля Центральної Ради, попри активність, не змогли забезпечити міжнародного визнання через відсутність єдиної зовнішньополітичної стратегії та несприятливу міжнародну кон’юнктуру.
Авторське право (c) 2026 Ігор Богданович Дацків, Ірина Романівна Недошитко https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Роль освіти у формуванні історичної свідомості та національної ідентичності: аналіз досвіду країн
Стаття присвячена актуальній проблемі взаємозв’язку між освітою і формуванням національної ідентичності та історичної свідомості в умовах сучасних геополітичних викликів. Обґрунтовано ідею про те, що освітні системи є не нейтральними інститутами передачі знань, а активними суб’єктами конструювання колективної ідентичності. Особливу увагу приділено суспільствам, що переживають або пережили збройний конфлікт. Метою дослідження визначено здійснення порівняльного аналізу моделей формування історичної свідомості та національної ідентичності в освітніх системах України, Польщі, країн Балтії і Німеччини з урахуванням спільного пострадянського або постколоніального контексту. Методологічнуоснову роботи складає порівняльно-педагогічний підхід у поєднанні з аналізом нормативно-правових документів і наукових публікацій за 2021–2025 рр. Акцентовано на трьох темпоральних контекстах аналізу: збройний конфлікт, постконфліктний період і мирний розвиток. Результати засвідчили існування чотирьох відмінних педагогічних моделей: мобілізаційно-деколоніальної (Україна), реконструктивно-етнічної (Польща), консолідаційно-уніфікаційної (країни Балтії) і рефлексивно-самокритичної (Німеччина). На підставі аналізу компаративного матеріалу встановлено, що демократичний розвиток суспільства не гарантує критичності в осмисленні історії. Зафіксовано, що суспільні кризи прискорюють реформування освітнього змісту, проте не гарантують його змістовної якості. Висновки підтверджують, що жодна з аналізованих систем не розв’язала фундаментального протиріччя між пізнавальною та соціалізаційною функціями дисципліни «Історія». Обґрунтовано, що здатність освітньої системи до критичного осмислення минулого визначається не тривалістю часу, що минув від конфлікту, а наявністю інституційно закріплених рефлексивних практик. Щодо України констатовано суперечність між нормативно оформленим деколоніальним курсом та відсутністю розробленого дидактичного інструментарію для опрацювання складних і дискусійних тем.
Авторське право (c) 2026 Петро Володимирович Гламазда https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Факсимільні видання першого «Кобзаря» Тараса Шевченка у фондах Національного історико-етнографічного заповідника «Переяслав»
У науковій розвідці визначили поняття «факсимільне видання», оглянули основні передруки першого «Кобзаря» Тараса Шевченка 1840 року, проаналізували означені книги у фондах Національного історико-етнографічного заповідника «Переяслав», визначивши їхню кількість, рік видання та історію отримання книг заповідником. У статті використано історико-біографічний, культурно-історичний, філологічний, текстологічний, джерелознавчий, аналітичний методи дослідження. У розвідці зауважено, що факсимільне видання – поліграфічний продукт вторинного походження, у якому з максимальним ступенем подібності відтворено оригінал. Установлено, що факсимільне видання першого «Кобзаря» 1840 року було видано до 100-річчя від дня його народження поета коштом Наукового товариства імені Тараса Шевченка у Львові фототипічним способом. У 1962 р. до 150-річчя від дня народження Тараса Шевченка видавництво Академії наук УРСР здійснило фототипічне перевидання (на 115 сторінках) того ж 1840 року. Ще одне факсимільне видання «Кобзаря» 1840 року побачило світ у 1974 р. у видавництві «Дніпро» з оригіналу, що зберігається в Інституті літератури ім. Т. Г. Шевченка НАН України. Досліджено, що в реєстрах фондів Національного історико-етнографічного заповідника «Переяслав» знаходиться два факсимільні видання «Кобзаря» Тараса Шевченка 1840 року, що вийшли друком 1962 року в різних друкарнях. Отже, проаналізувавши примірники факсимільних видань першого «Кобзаря» Тараса Шевченка 1840 року, можна зробити висновок, що найвідоміші з них – книги 1914, 1962 та 1974 рр. Досліджено, що у 2000 році вийшло досить своєрідне факсимільне видання: із сучасним відтворенням текстів. Стає очевидним, що найрідкіснішим із означених копій є видання 1914 року, яке часто помилково представляють як оригінал. У фондах Національного історико-етнографічного заповідника «Переяслав» знаходимо два факсимільні видання «Кобзаря» Тараса Шевченка 1840 року. Це видання 1962 року. Вони схожі за змістом, за структурою, за кількістю примірників, навіть підписані до друку в один день – 27 листопада 1962 року, але в різних друкарнях. Їхні палітурки також різні за кольором: перша – сіра з написом «Т.Г. ШЕВЧЕНКО. КОБЗАР. Фототипія позацензурного примірника видання 1840 року», друга – біла з написом «КОБЗАР. Т.Г. ШЕВЧЕНКО. 1840 року». Другий варіант має паперову обкладинку для палітурки темно-синього кольору і малюнок із написом «1840». Такі обкладинки мають здебільшого подарункові видання. До Національного історико-етнографічного заповідника «Переяслав» два аналізовані примірники книг передали приватні особи у ХХІ ст.
Авторське право (c) 2026 Марина Іванівна Навальна https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Фінансово-господарський механізм ліквідації зони затоплення Кременчуцького водосховища: порівняльний аналіз Золотоніського та Чигиринського районів (1956–1959 рр.)
Метою дослідження є аналіз фінансово-господарського механізму ліквідації зони затоплення Кременчуцького водосховища. Окреме завдання полягає у виявленні його регіональних особливостей на прикладі Золотоніського та Чигиринського районів. Особливу увагу зосереджено на дослідженні процедур інвентаризації та оцінки майна, механізмів нарахування і виплати компенсацій, а також ролі адміністративного апарату у процесі примусового переселення населення. Джерельну базу дослідження становлять архівні матеріали, звітна документація органів влади та нормативно-правові акти досліджуваного періоду. Методологічну основу склали порівняльний, кількісний та структурно-функціональний аналіз, що дозволило реконструювати практики реалізації компенсаційної політики, оцінити співвідношення між плановими показниками і фактичними виплатами, а також простежити особливості функціонування оціночних комісій у різних районах. Встановлено, що компенсації покривали лише 30–40% вартості нового житла. Це зумовлювало фінансовий дефіцит і призводило до ускладнення будівництва. Виявлено, що механізм авансування, який передбачав виплату лише частини коштів на початковому етапі, обмежував ліквідність переселенців і ускладнював завершення будівництва. Порівняльний аналіз засвідчив як спільні тенденції, так і локальні відмінності у підходах до оцінки майна та виплат компенсацій у Золотоніському і Чигиринському районах. Доведено, що фінансова політика демонструвала інституційний пріоритет колективних форм господарювання над індивідуальними. Окрім того, встановлено значну частку адміністративних витрат та прояви формалізації у виконанні супутніх заходів, що супроводжувалися звітною інфляцією показників і розривом між задекларованими та фактичними результатами. Узагальнення отриманих результатів дає підстави стверджувати, що фінансово-господарський механізм ліквідації зони затоплення функціонував у межах моделі радянської модернізації, орієнтованої на мінімізацію державних витрат за рахунок населення. Така модель спричинила системний розрив між плановими зобов’язаннями та їх реалізацією, що проявилося у недостатньому рівні компенсацій, нерівномірному розподілі ресурсів і обмеженій ефективності соціальної підтримки переселенців. Наслідком цього стали ускладнення відновлення житлових умов, посилення соціальної нерівності, а також супутні етичні та екологічні проблеми, пов’язані з реалізацією проєкту.
Авторське право (c) 2026 Зоя Тенькова https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Моральні аспекти спорту в умовах російсько-української війни
У статті здійснено комплексний аналіз моральних викликів, що постають перед сучасним спортом в умовах російсько-української війни. Розглянуто трансформацію ролі спорту як соціокультурного явища, що виходить за межі традиційного уявлення про його аполітичність і дедалі більше інтегрується у глобальний політичний та гуманітарний контексти. Проаналізовано спорт як інструмент міжнародної комунікації, формування іміджу держави та засіб привернення уваги світової спільноти до проблем війни, насильства та порушення прав людини. Особливу увагу приділено морально-етичним аспектам участі спортсменів у міжнародних змаганнях в умовах збройного конфлікту. Досліджено проблему індивідуальної та колективної відповідальності спортсменів, а також роль держави у формуванні спортивної політики та використанні спорту як інструменту пропаганди. Окреслено основні етичні дилеми, пов’язані з допуском представників держави-агресора до міжнародних спортивних подій, зокрема у контексті принципів рівності, недискримінації та справедливості. Також проаналізовано діяльність міжнародних спортивних організацій, які опинилися перед необхідністю ухвалення складних рішень, що поєднують спортивні, політичні та моральні аспекти. Визначено, що в умовах війни спорт набуває нових функцій – символічної, дипломатичної та ціннісно-орієнтаційної, стаючи платформою для вираження національної ідентичності, солідарності та громадянської позиції. Наукова новизна дослідження полягає у комплексному осмисленні морального виміру сучасного спорту крізь призму російсько-української війни та концепцій індивідуальної і колективної відповідальності. У статті запропоновано підхід до розуміння спорту не лише як сфери змагання, а як етичного й політичного простору, у межах якого формуються суспільні цінності та міжнародні наративи. Також уточнено зміст поняття «нейтральності» спорту в умовах збройного конфлікту та обґрунтовано необхідність формування нової етичної рамки функціонування міжнародного спортивного середовища. Зроблено висновок про необхідність переосмислення етичних засад сучасного спорту та формування нових підходів до забезпечення справедливості, гуманізму та відповідальності в міжнародному спортивному середовищі.
Авторське право (c) 2026 Василь Козьма https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Роль цифрових технологій у збереженні зруйнованої архітектурної спадщини
У статті досліджено роль цифрових технологій у процесі реконструкції зруйнованих пам’яток архітектури як важливого інструменту збереження культурної спадщини. Особливу увагу приділено сучасним методам цифрового моделювання, 3D-скануванню, фотограмметрії, а також технологіям віртуальної та доповненої реальності, що забезпечують високоточне відтворення втрачених або пошкоджених об’єктів. Метою статті є визначення ролі цифрових технологій у реконструкції зруйнованих архітектурних пам’яток та їх значення для збереження культурної спадщини й післявоєнної відбудови України. У дослідженні застосовано комплекс загальнонаукових і спеціальних методів, зокрема аналіз і синтез джерел, що дало змогу узагальнити сучасні підходи до цифрової реставрації та збереження культурної спадщини; порівняльний аналіз використано для зіставлення традиційних методів реставрації з сучасними цифровими підходами; кейс-стаді – для дослідження конкретних прикладів реконструкції зруйнованих пам’яток архітектури з використанням цифрових технологій; цифрове моделювання передбачало створення віртуальних реконструкцій на основі архівних матеріалів і результатів сканування, а візуалізація – представлення їх у вигляді 3D-моделей та інтерактивних форматів; системний підхід забезпечив комплексне осмислення процесів цифрової реставрації як взаємопов’язаної сукупності технологічних і культурно-історичних компонентів. У результаті дослідження встановлено, що цифрові технології відіграють важливу роль у процесах збереження та відтворення зруйнованих пам’яток архітектури, особливо в умовах воєнних руйнувань і природних катастроф. Доведено ефективність застосування технологій 3D-сканування та фотограмметрії, які дозволяють створювати високоточні цифрові копії архітектурних об’єктів. Встановлено, що використання інформаційного моделювання будівель (BIM-технологій) сприяє системному підходу до реконструкції. У висновках зазначено, що цифрові технології сьогодні відіграють важливу роль у збереженні та відновленні культурної спадщини, особливо у випадках її часткового або повного знищення. Використання 3D-сканування, фотограмметрії, BIM-моделювання та VR/AR дає змогу точно фіксувати та відтворювати пам’ятки, створюючи віртуальні моделі для науки, освіти й туризму. Такі методи формують цифровий архів культурної спадщини та потребують міждисциплінарної співпраці й підтримки, забезпечуючи її збереження для майбутніх поколінь.
Авторське право (c) 2026 Наталія Олександрівна Петрова, Світлана Давидівна Марченко, Галина Василівна Стефанюк https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Концептуалізація радянського тоталітаризму в американській та сучасній українській історіографіях: компаративний аналіз
У статті здійснено порівняльно-історичний аналіз концептуалізації радянського тоталітаризму в американській (другої половини ХХ – першій третині ХХІ ст.) та в сучасній українській історичній думці. Методологічне підґрунтя дослідження спирається на засадничі принципи історизму, наукової об’єктивності й системності, що вможливило розглядати еволюцію наукових концепцій через тісний взаємозв’язок із суспільно-політичним контекстом їх формування. Провідним інструментарієм розвідки є порівняльно-історичний (компаративний) метод, за допомогою якого виявлено їх перетин, концептуальні розбіжності й методологічні лакуни в американській і вітчизняній традиціях з вивчення радянського тоталітаризму. Водночас для належного аналізу трансформації сучасної української науки застосовано елементи постколоніальної оптики, що дало змогу дослідити процес деконструкції імперських міфів і зміщення дослідницького фокусу на національну трагедію й суб’єктність. Такий комплексний методологічний синтез забезпечив цілісне розуміння явища тоталітаризму й дозволив обґрунтувати шляхи подолання теоретичного розриву між аналізованими історіографічними школами. У висновках установлено, що американська історіографія переважно була зосереджена на теоретичному моделюванні й соціокультурних аспектах радянського тоталітарного режиму, натомість українська – на дослідженні репресивних механізмів, зокрема через Голодомор як радянський інструмент зламу національного українського спротиву. Обґрунтовано, що на сучасному етапі помітні тенденції до синтезу епістемологій та конвергенції інтелектуального доробку американської теоретичної моделі з українським документальним надбанням з вивчення радянського тоталітаризму.
Авторське право (c) 2026 Євгеній Олегович Сніда https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Вплив Лонгина Цегельського на суспільно-політичні процеси Східної Галичини першої чверті ХХ ст.
У статті досліджено вплив Лонгина Цегельського на суспільно-політичні процеси Східної Галичини першої чверті ХХ ст., визначено його роль у розвитку українського національного руху, державотворчих процесах та формуванні політичної свідомості українців краю. Особливу увагу приділено діяльності Л. Цегельського в Українській національно-демократичній партії, парламентській роботі в Австро-Угорщині, участі у створенні та функціонуванні Західноукраїнської Народної Республіки, а також реалізації ідеї соборності українських земель. Методологічну основу дослідження становлять принципи історизму, об’єктивності та системності. У роботі використано історико-порівняльний, проблемно-хронологічний, біографічний та історико-системний методи, що дали змогу простежити еволюцію політичних поглядів Лонгина Цегельського та визначити його місце у суспільно-політичному житті Східної Галичини. Наукова новизна статті полягає у комплексному аналізі діяльності Л. Цегельського як політичного діяча, публіциста та ідеолога українського національного руху. У дослідженні уточнено його внесок у розвиток українського парламентаризму, становлення державних інституцій ЗУНР, формування зовнішньополітичного курсу західноукраїнської держави та поширення ідеї соборності України. Висвітлено вплив діяча на активізацію суспільно-політичного життя українців Східної Галичини та мобілізацію населення до участі у національно-визвольному русі. У результаті дослідження встановлено, що Лонгин Цегельський був одним із провідних представників української політичної еліти Східної Галичини, діяльність якого суттєво вплинула на процеси національної консолідації, державотворення та розвитку української політичної думки. Доведено, що його політична, дипломатична та публіцистична діяльність сприяла утвердженню державницьких ідей та зміцненню українського національного руху в регіоні.
Авторське право (c) 2026 Мар’яна Іванівна Полич https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Ніжинський історичний архів в роки Другої світової війни (період німецької окупації): особливості функціонування
У статті досліджується діяльність Ніжинського історичного архіву в умовах німецької окупації 1941–1943 рр. На основі матеріалів фонду Ф. Р-4393, що зберігається у відділі Державного архіву Чернігівської області в м. Ніжині, проаналізовано становище архівної установи в роки Другої світової війни, особливості її функціонування, кадрове забезпечення, матеріально-фінансовий стан та взаємовідносини з окупаційною адміністрацією. Актуальність теми зумовлена недостатнім рівнем дослідження історії регіональних архівних установ України періоду німецької окупації, а також сучасними викликами, пов’язаними з російсько-українською війною та проблемами збереження архівної спадщини в умовах воєнних дій. Ніжинський історичний архів, на відміну від міського та районного архівів, зміг зберегти основну частину документальних матеріалів і продовжив діяльність після встановлення окупаційного режиму. Висвітлено процес пристосування архіву до нових політичних умов, охарактеризовано кадровий склад установи та зміни, що відбулися внаслідок скорочення штату. Проаналізовано фінансове становище архіву, систему оплати праці працівників та витрати на утримання установи. З’ясовано, що окупаційна адміністрація забезпечувала мінімальне фінансування архіву, одночасно здійснюючи контроль за його діяльністю. Доведено, що, попри складні умови окупації, Ніжинський історичний архів продовжував виконувати свої основні функції та відігравав важливу роль у збереженні історико-документальної спадщини регіону. Матеріали дослідження дають можливість розширити уявлення про стан архівної справи України в роки Другої світової війни на регіональному рівні та окреслюють перспективи подальшого вивчення діяльності архівних установ на окупованих територіях.
Авторське право (c) 2026 Олександр Сергійович Сидорович https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Між Сходом і Заходом: християнський вибір середньовічної Болгарії
Мета статті – на основі історичних джерел та наукової літератури, у тому числі праць болгарських учених-католиків, окреслити ті проблемні точки, які є у дослідженнях процесу прийняття християнства Болгарією. Використовувались такі методи історичного дослідження: загальнонаукові (аналітичний, логічний), історичні (хронологічний, історико-порівняльний), джерелознавчі – евристичний, критичний. Залучення деяких католицьких джерел, зокрема, джерел банатських болгар, окреслює наукову новизну дослідження. Результати: відображено процес християнізації Болгарії і показано великий вплив Римської церкви як на рішення болгарської влади щодо прийняття християнства, так і на сам перебіг подій навколо цього процесу. Незважаючи на те, що хрещення болгар і вирішення питання щодо статусу Болгарської церкви здійснювалося Константинополем, наводяться приклади того, що в цьому брав участь і Рим. Висвітлюється роль володаря Болгарії Бориса І, постать якого, як провідного діяча у хрещенні Болгарії, з часом у болгарських джерелах забувається і замінюється іншими іменами. Викладається авторська точка зору щодо того, як таке могло статися. Висновки. Християнська релігія була відома на болгарських землях з давніх давен, але здійснити християнізацію країни вдалося лише князю (царю) Борису І у 864–866 рр. Він звертався з цим і до Риму, і до Константинополя, і більш поміркована позиція останнього у питанні статусу церковної організації схилила чаші ваг на його бік. Болгарія прийняла східний варіант християнства, але у слов’янському кирило-мефодіївському обряді, який визнавав примат Папи. У науці не вирішено питання, чому ім’я Бориса І було забуте аж до середини ХІХ ст. навіть у Болгарії. Для пошуку відповіді на це питання запропоновано приділяти більше уваги саме латинським історичним джерелам, адже, схоже, що вони у цій проблемі заслуговують більшої довіри, ніж грецькі.
Авторське право (c) 2026 Ольга Василівна Борисова https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Місто в місті: інституційна інфраструктура та стратегії збереження польської національної ідентичності в Одесі (1906–1913 рр.)
Статтю присвячено комплексній реконструкції інституційної інфраструктури польської громади Одеси в 1906-1913 рр. як цілісного механізму збереження національної ідентичності в умовах багатонаціонального імперського міста. У центрі дослідження - феномен “міста в місті”, тобто самодостатньої мережі культурних, благодійних, освітніх, економічних і релігійних інституцій, які супроводжували людину на різних етапах життєвого циклу та перетворювали повсякденну взаємодопомогу на форму національного самозахисту. Методологічною основою роботи є поєднання структурно-функціонального аналізу, елементів дискурс-аналізу, історико-генетичного та компаративного підходів. Такий підхід дозволяє розглянути польські організації не як ізольовані установи, а як взаємопов'язану систему, що діяла в конкретному політичному контексті після революції 1905-1907 рр. Джерельну основу становлять “Календарі Дому Польського” в Одесі, статистичні матеріали, періодика та спеціальні дослідження з історії польської меншини, католицьких громад і національних товариств Півдня України. У статті детально проаналізовано механізми соціальної опіки, “паралельної освіти”, культурного дозвілля, економічної солідарності та релігійної інтеграції. Розкрито, як благодійні притулки, бібліотека “Дому Польського”, товариство “Ognisko”, каси взаємодопомоги, професійні списки лікарів і адвокатів, а також Католицька церква створювали простір, у якому польська мова, пам'ять і культура зберігали публічну присутність попри тиск русифікації. Доведено, що ці інституції не лише задовольняли практичні потреби громади, а й формували сталу модель щоденної лояльності до національної спільноти. Наукова новизна полягає у розгляді польської інфраструктури Одеси як єдиного механізму збереження ідентичності, а не сукупності окремих товариств чи благодійних практик. Це має принципове значення для розуміння того, як національна меншина в умовах імперського міста могла використовувати побутові, освітні, економічні й релігійні інструменти для протидії асиміляції. Перспективним напрямом подальших досліджень є порівняння цієї моделі з інституційною самоорганізацією інших етнічних спільнот Одеси.
Авторське право (c) 2026 Олександр Валерійович Пилявський https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Діяльність українського зовнішньополітичного відомства доби центральної ради протягом 1917-1918 рр.
Метою статті є історія формування та функціонування зовнішньополітичного відомства Української Народної Республіки доби Центральної Ради протягом 1917-1918 рр., як одного з органів системи державного управління української державності. Наукова новизна даної статті полягає у формулюванні раніше невідомих положень щодо дипломатії, зовнішньої політики, міжнародних відносин та діяльності першого українського зовнішньополітичного відомства УНР. Зокрема, це аналіз раніше не вивчених архівних документів Центрального державного архіву вищих органів влади та управління України що стосуються створення та діяльності Міністерства закордонних справ Української Народної Республіки. Зроблено висновки, що протягом вересня-жовтня 1917 р. почалося формування Генерального Секретаріату міжнародних справ. На засіданні Генерального Секретаріату від 19 жовтня 1917 р. було обговорено справу поїздки до Петрограду на заклик Тимчасового уряду для вияснення справи політичного становища в Україні. Офіційно про перетворення Генерального Секретарства міжнаціональних справ на Секретарство міжнародних справ було оголошено на VIII сесії Української Центральної Ради 13 грудня 1917 р. З початком 1918 р. Генеральне секретарство перетворилося на Міністерство закордонних справ Української Народної Республіки. Щодо основних напрямків діяльності Міністерства закордонних справ, то у проєкті організації Міністерства головні завдання викладені чотирма пунктами: відання політичними зносинами Української Народної Республіки з іншими державами; захист інтересів українських громадян за кордоном та іноземних громадян в Україні; вироблення відповідних проєктів законів; відання міжнародними договорами (в оригіналі документу — «зберігати договори») та різними актами і документами щодо зносин з іншими країнами.
Авторське право (c) 2026 Лідія Сергіївна Біліченко https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Стратегічне партнерство з США у зовнішній політиці Марокко наприкінці ХХ – на початку ХХІ ст.
Метою дослідження є визначення основних напрямів мароккансько-американського співробітництва за правління короля Мухаммеда VI та аналіз ролі США у зміцненні міжнародних позицій Марокко. Основну увагу приділено безпековому, військово-політичному та економічному вимірам двосторонніх відносин. Методологічну основу становлять принципи історизму, системного та порівняльного аналізу. Використано проблемно-хронологічний метод для дослідження еволюції відносин між Рабатом і Вашингтоном, а також елементи політичного й економічного аналізу для оцінки результатів двостороннього співробітництва. У результаті дослідження встановлено, що після приходу до влади Мухаммеда VI мароккансько-американські відносини набули характеру стратегічного партнерства. Після терористичних атак 11 вересня 2001 року Марокко стало одним із ключових союзників США у боротьбі з міжнародним тероризмом. Важливим етапом стало надання Марокко у 2004 році статусу «основного союзника США поза НАТО». Доведено, що безпекова співпраця охоплює спільні військові навчання «African Lion», участь у програмі Trans-Sahara Counterterrorism Initiative та співпрацю з AFRICOM. Встановлено, що Марокко стало найбільшим покупцем американської військової техніки в Африці. З’ясовано, що важливим елементом двосторонніх відносин стала Угода про вільну торгівлю 2004 року, яка сприяла зростанню товарообігу та активізації американських інвестицій у Марокко. Співпраця між державами також охопила освітні, соціальні та інституційні програми за участю USAID, MEPI та Millennium Challenge Corporation. У висновках зазначено, що стратегічне партнерство Марокко та США характеризується високим рівнем політичної довіри та інституційною сталістю. Доведено, що у період правління Мухаммеда VI Марокко зміцнило позиції одного з ключових союзників США у Північноафриканському регіоні.
Авторське право (c) 2026 Тетяна Євгенівна Богданова, Анна Вододимирівна Шаригіна https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Нелегальний періодичний друк анархістів, як історичне джерело з історії та політичної ідеології анархізму в Україні на початку XX століття.
У статті досліджується нелегальний періодичний друк анархістів як важливе історичне джерело з історії анархістського руху в Україні початку ХХ століття. Проаналізовано історіографію проблеми та охарактеризовано підходи до вивчення підпільної періодики в працях дослідників української преси й революційного руху. Особливу увагу приділено джерелознавчим особливостям нелегальних видань, їх інформаційному потенціалу та специфіці використання в історичних дослідженнях. Встановлено, що анархістська преса виконувала не лише інформаційну й агітаційну функції, але й була важливим засобом політичної комунікації, координації діяльності підпільних груп та формування ідеологічної основи руху. У роботі проаналізовано закордонні та місцеві анархістські видання, що поширювалися на українських землях у 1903–1914 рр., зокрема журнали «Хлеб и Воля», «Буревестник», «Набат», «Анархист», «Рабочий мир» та інші. Досліджено їх структуру, тематичне наповнення та функціональне призначення. Визначено основні групи матеріалів, представлених у нелегальній періодиці: теоретичні статті, агітаційні тексти, критичні публікації, листівки, некрологи та листи до редакції. На основі аналізу архівних матеріалів і періодичних видань обґрунтовано, що нелегальна анархістська преса є цінним джерелом для вивчення політичної культури, революційної повсякденності та процесів радикалізації суспільства в Україні початку ХХ століття.
Авторське право (c) 2026 Світлана Миколаївна Зеленцова https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Педагогічна практика як інструмент національно-патріотичного виховання під час вивчення історії здобувачами вищої освіти
У даній статті авторами обґрунтовано значення педагогічної практики як ефективного інструменту національно-патріотичного виховання здобувачів вищої освіти у процесі вивчення історії. Актуальність дослідження зумовлена сучасними суспільно-політичними викликами, потребою формування національної свідомості, громадянської відповідальності та здатності молоді протидіяти інформаційним впливам. Наголошено, що педагогічна практика є ключовим етапом професійної підготовки майбутніх педагогів, оскільки забезпечує інтеграцію теоретичних знань із реальним освітнім середовищем та формує професійні компетентності. Проаналізовано наукові підходи до проблеми національно-патріотичного виховання та ролі практики у становленні особистості майбутнього педагога. Визначено, що важливим чинником є поєднання навчальної та виховної функцій історичної освіти, зокрема через проведення уроків і позаурочних заходів. Особливу увагу приділено використанню інтерактивних методів навчання (дискусій, дебатів, проєктної діяльності, аналізу історичних джерел), які сприяють розвитку критичного мислення та формуванню власної громадянської позиції. Розкрито виховний потенціал ключових тем історії України, що дозволяють формувати історичну пам’ять, національну ідентичність і патріотичні цінності. Підкреслено роль особистості вчителя-практиканта як носія цінностей і прикладу громадянської позиції. Доведено, що участь здобувачів у підготовці та проведенні виховних заходів сприяє розвитку їхніх організаційних, комунікативних і рефлексивних умінь. Зроблено висновок, що педагогічна практика є цілісним багатокомпонентним процесом, який забезпечує професійне зростання майбутнього педагога та його готовність до реалізації завдань національно-патріотичного виховання в сучасному освітньому середовищі.
Авторське право (c) 2026 Наталія Анатоліївна Галушко, Едуард Олександрович Хряпін, Денис Геннадійович Руднік https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Еволюція політичного діалогу між Азербайджаном та Україною наприкінці ХХ ст.
Проаналізовано еволюцію політичного діалогу між Азербайджаном та Україною у 1990-х роках в умовах пошуку нових зовнішньополітичних орієнтирів. Відзначено, що початковий етап характеризувався інституційним оформленням дипломатичних контактів та закріпленням правової бази співпраці. Встановлено, що у середині 1990-х років відбулося поступове поглиблення політичних контактів на найвищому рівні, акцентовано увагу на ролі офіційних візитів як механізму інтенсифікації двосторонніх відносин. Підкреслено, що питання територіальної цілісності Азербайджану стало одним із ключових елементів взаєморозуміння між державами. Визначено, що наприкінці 1990-х років відбулося якісне посилення стратегічного виміру відносин, а особисті контакти між політичними лідерами відігравали важливу роль у зміцненні довіри. Наголошено, що політичний діалог набув характеру регулярної та багаторівневої взаємодії, демонстрував близькість підходів у питаннях безпеки та регіональної стабільності. Важливим чинником поглиблення українсько-азербайджанської взаємодії стала спільна зацікавленість у розширенні економічного та енергетичного співробітництва, що поступово доповнювало політичний вимір партнерства. Значну роль у цьому процесі відігравали міжнародні та регіональні організації, які створювали додаткові платформи для координації зовнішньополітичних позицій. Показано, що двостороння співпраця з плином часу набувала прагматичного характеру, орієнтованого на досягнення конкретних політичних та економічних результатів. Зроблено висновок про те, що динаміка українсько-азербайджанських відносин відображала загальну тенденцію до переходу від ситуативної взаємодії до стабільного партнерського формату.
Авторське право (c) 2026 Віталій Степанович Виздрик, Насімі Джалілов https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Релігійне виховання та формування громадянської ідентичності у державних гімназіях Тернопільського воєводства (1921–1939): на прикладі Державної гімназії ім. Вінцентія Поля у Тернополі
У статті досліджено особливості релігійного виховання та його роль у формуванні громадянської ідентичності учнів державних гімназій Тернопільського воєводства у міжвоєнний період на прикладі Державної гімназії ім. Вінцентія Поля у Тернополі. Мета статті полягає у дослідженні особливостей релігійного виховання та його ролі у формуванні громадянської ідентичності учнів державних гімназій Тернопільського воєводства у міжвоєнний період на прикладі Державної гімназії ім. Вінцентія Поля у Тернополі. Особливу увагу приділено аналізу взаємодії державної освітньої політики, конфесійних структур та повсякденних практик релігійного життя учнівської молоді. Методологічну основу дослідження становлять принципи історизму, об’єктивності та міждисциплінарності. У роботі використано історико-порівняльний, системний та мікроісторичний методи, а також підхід історії повсякденності, що дозволило реконструювати як нормативно-правові засади релігійного виховання, так і його практичну реалізацію у щоденному житті гімназії. Джерельну базу склали шкільні звіти, нормативні акти Міністерства віросповідань та народної освіти, міжвоєнна педагогічна преса, катехитична література та матеріали освітнього законодавства Другої Речі Посполитої. Результати. У результаті дослідження встановлено, що релігійне виховання у державних гімназіях Тернопільського воєводства було важливим інструментом моральної формації та політичної соціалізації молоді. Поліконфесійний характер учнівського середовища зумовлював функціонування кількох моделей релігійного навчання в межах одного навчального закладу. З’ясовано, що релігійна освіта охоплювала не лише викладання катехизму, але й широкий спектр повсякденних практик: участь у богослужіннях, реколекціях, діяльності Содаліції Марійської, Місійного союзу, харцерських та військово-патріотичних організацій. Встановлено, що інтеграція релігійних ритуалів у державні свята та патріотичні урочистості сприяла формуванню моделі «віруючого патріота» та сакралізації державної ідеї. Висновки. Релігійне виховання у Державній гімназії ім. Вінцентія Поля виступало складовою ширшої системи державного виховання у міжвоєнній Польщі. Школа функціонувала не лише як освітня інституція, але й як простір формування громадянської лояльності, моральної дисципліни та конфесійної ідентичності учнівської молоді в багатоконфесійному середовищі Тернопільського воєводства.
Авторське право (c) 2026 Степан Василишин https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Психологічна війна Третього рейху: структура, інструменти та механізми реалізації
У статті досліджується система пропагандистсько-психологічного забезпечення у нацистській Німеччині в 1938–1945 рр. Проаналізовано місце психологічної війни у стратегічній концепції Третього рейху, організаційну структуру органів пропаганди та особливості їх взаємодії з військовими, розвідувальними, партійними й державними інституціями. Встановлено, що нацистське керівництво розглядало психологічну війну як рівнозначний елемент поряд зі збройною, економічною та дипломатичною боротьбою, інтегруючи її у загальну систему стратегічного планування воєнних кампаній. Особливу увагу приділено діяльності Імперського міністерства народної освіти і пропаганди на чолі з Й. Геббельсом, Управління воєнної пропаганди вермахту, Абверу, РСХА, служби безпеки СД та спеціальних пропагандистських і диверсійних підрозділів Третього рейху. Досліджено механізми централізованого управління пропагандистсько-психологічними заходами, форми координації між цивільними та військовими структурами, а також роль спеціальних служб у проведенні інформаційно-психологічних операцій. Розкрито особливості підготовки та реалізації пропагандистських кампаній під час агресії проти країн Європи та СРСР. Проаналізовано використання дезінформації, підривної пропаганди, диверсійної діяльності, маніпулювання громадською думкою, штучного створення кризових ситуацій і використання етнічних та соціальних суперечностей як інструментів досягнення стратегічних цілей нацистської Німеччини. Визначено, що інформаційно-психологічний вплив розглядався керівництвом Третього рейху як важливий засіб деморалізації противника, дестабілізації тилу та зниження ефективності державного й військового управління. Обґрунтовано, що досвід психологічної війни Третього рейху має важливе теоретичне та практичне значення для розуміння сучасних форм гібридного протиборства, у межах якого інформаційно-психологічний вплив дедалі частіше виступає самостійним інструментом досягнення політичних і воєнних цілей без прямого застосування жорсткої сили. Проведений аналіз дозволяє простежити історичну еволюцію механізмів інформаційного впливу та визначити окремі спільні риси між практиками психологічної війни нацистської Німеччини та сучасними моделями інформаційного протиборства.
Авторське право (c) 2026 С. М. Іваненко https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Артилерія Збройних Сил України 2014–2022 років: від бойового досвіду АТО/ООС до трансформації ракетних військ і артилерії
Мета дослідження. Авторами поставлено за мету здійснити комплексний аналіз стану, бойового застосування та трансформації ракетно-артилерійських військ Збройних Сил України у 2014–2022 роках на підставі досвіду бойових дій в Донецькій та Луганській областях. Методологія дослідженняґрунтується на загальнонаукових принципах історизму, системності та наукової об'єктивності. У роботі використані загальнонаукові методи: логічний, аналізу, синтезу, та інші, а також спеціальні методи: хронологічний, порівняльно-аналітичний, проблемно-тематичний. Наукова новизнаодержаних результатів полягає у тому, що вперше в українській та зарубіжній історіографії здійснено комплексний аналіз еволюції артилерії ЗС України за 2014–2022 роки як окремого системного процесу; виявлено ключові уроки з бойового застосування артилерії в Антитеростичній операції (14 квітня 2014 по 30 квітня 2018 року) яка була переформатована в Операцію об’єднаних сил, які визначили подальший розвиток ракетних військ і артилерії; простежено перехід від радянської спадщини до стандартів НАТО у зазначений період.Висновки.Артилерія ЗС України пройшла шлях від критично занедбаного стану у 2014 р. до боєздатних з’єднань, здатних вести ефективну контрбатарейну боротьбу і застосовувати сучасні засоби управління вогнем. Досвід 2014–2022 рр. заклав організаційну, кадрову та технічну основу для ефективного застосування артилерії в умовах широкомасштабного вторгнення.
Авторське право (c) 2026 Олександр Юрійович Ленівий https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Cвященник Володимир Тома Тим’як: просопографічний портрет
У статті проаналізовано просопографічний портрет священника Володимира Томи Тим’яка. Досліджено його життєпис та душпастирське служіння за різних політичних режимів: Австро-Угорської імперії, відновленої Польської держави, першої радянської окупації, приходу німецької влади та другої радянізації. У статті комплексно з’ясовано історичні передумови та причинно-наслідкові зв’язки арешту о. Володимира Тим’яка у 1950 р., а також географію його перебування в місцях позбавлення волі. Окрему увагу звернено на реконструкцію хронології проживання та пастирської діяльності репресованого священнослужителя після його повернення у 1956 р. Метою даної наукової розвідки є відтворити просопографічний портрет о. В. Тим’яка, сформувати біографічну довідку. Наукове дослідження має за мету також зробити свій внесок в історію повсякденності, адже предметом дослідження став життєвий шлях душпастиря, який розгортався в умовах численних викликів, зміни політичних урядів і завершився зустріччю віч-на-віч із радянським режимом. У процесі дослідження використано загальнонаукові методи синтезу та аналізу, систематизації, дедукції та індукції, класифікації, а також конкретнонаукові методи: діахронний (періодизації), мікроісторичного аналізу, хронологічний, порівняльно-історичний, усної історії та біографістики. Дослідження ґрунтується на наукових принципах об’єктивності та історизму. Новизна дослідження полягає в тому, що вперше в науковий обіг введено архівні матеріали «Особової справи священника Тим’яка Томи Володимира. Почато 1926 р. - закінчено 1932 р.» із Центрального державного історичного архіву України у м. Львові та Кримінальної справи із фондів Служби безпеки України, а також до наукового дискурсу залучено спогади очевидців та близьких родичів священника В. Тим’яка. Результати дослідження. У статті відтворено просопографічний портрет священника Володимира Тим’яка. Встановлено його біографічні дані, місця душпастирського служіння, обставини арешту, реконструйовано перебіг судових засідань та висвітлено останні роки життя. Висновки. Священник Володимир Тим’як належав до душпастирів, які щоденною невтомною працею свідчили про вірність Богові та українському народові. Здобувши якісну освіту, він розпочав пастирське служіння в різних парафіях, зокрема одинадцять років свого життя присвятив вірним села Супранівка. Попри випробування радянської влади, він проявив незламну віру та бажання послужити тим, хто цього потребував. Саме ці християнські чесноти він і передав своїм нащадкам.
Авторське право (c) 2026 Андрея Маслій https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Середньовічна й ранньомодерна історія України у візії Дениса Коренця
Актуальність статті зумовлена необхідністю вивчення української історіографічної спадщини першої половини ХХ ст. та аналізу концептуальних підходів до осмислення минулого України. Особливе місце у цьому контексті займають наукові праці Д. Коренця, у яких відображено характерні риси української національної історичної думки вищезазначеного періоду. У розвідці проаналізовано бачення середньовічної та ранньомодерної історії України у працях відомого українського вченого та громадсько-політичного діяча. Основну увагу у статті зосереджено на інтерпретації автором ключових етапів українського історичного процесу від доби Київської Русі до козацько-гетьманського періоду. Досліджено концептуальні засади історичних поглядів Д. Коренця, показано, що центральне місце у його історичній концепції займала ідея безперервності розвитку українського народу та його державницьких традицій. Проаналізовано трактування Д. Коренцем періоду Київської Русі як першої форми української державності, охарактеризовано діяльність Володимира Великого та Ярослава Мудрого, яких вчений трактував як творців могутньої державної системи. З’ясовано, що історик особливого значення надавав процесу християнізації Русі, розглядаючи його як важливий цивілізаційний чинник інтеграції українських земель у європейський культурний простір. Водночас Д. Коренець критично оцінював процеси політичної децентралізації та князівських міжусобиць, які, на його думку, стали однією з причин ослаблення Русі. Наукова новизна статті полягає у тому, що уперше в українській історіографії: проаналізовано погляди Д. Коренеця щодо середньовічної та ранньомодерної історії України; охарактеризовано особливості інтерпретації ученим політичної, культурної та цивілізаційної ролі Київської Русі як першої форми української державності; доведено, що історична концепція історика ґрунтувалася на ідеї спадкоємності державницьких традицій. Встановлено, що автор надавав особливого значення проблемі української державності та історичної тяглості політичної традиції. У статті також розглянуто історіософські погляди Д. Коренця, проаналізовано особливості поєднання наукового та національно-просвітницького підходів у творчості дослідника. З’ясовано, що праці Дениса Коренця були спрямовані не лише на популяризацію історичних знань, але й на формування української національної свідомості. Наголошено, що історична візія Д. Коренця відображала прагнення українських інтелектуалів обґрунтувати історичну окремішність українського народу. Зроблено висновок про важливе місце праць ученого у розвитку української історіографії першої половини ХХ ст.
Авторське право (c) 2026 Віталій Володимирович Муха https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Історична пам’ять і політика пам’яті як соціокультурні та морально-етичні чинники формування національної ідентичності в сучасному суспільстві
Мета. Стаття спрямована на комплексне теоретичне обґрунтування та аналіз механізмів формування національної ідентичності через інструменти державної політики пам’яті в сучасній Україні. Досліджується роль історичної пам’яті як стратегічного ресурсу національної безпеки та консолідації суспільства в умовах повномасштабної війни росії проти України. Методи. Методологічну основу становить системний підхід, що дозволив розглянути політику пам’яті як цілісний інструмент публічного управління. Використано методи дискурс-аналізу для вивчення трансформації комеморативних практик, інструментальний підхід для аналізу ролі держави у конструюванні ідентичності, а також аксіологічний метод для дослідження мовних та символічних маркерів національної приналежності. Результати. З’ясовано, що в умовах повномасштабної війни політика пам’яті в Україні трансформувалася в один із фундаментальних чинників державної та національної стійкості. Значущим етапом інституціоналізації цього процесу визначено ухвалення Закону України «Про засади державної політики національної пам’яті Українського народу» (2025 р.). У статті виокремлено та деталізовано чотири взаємопов'язані механізми формування ідентичності: 1) інституційно-правовий (законодавчий каркас та деколонізація топонімії); 2) комеморативний (формування національного пам’яттєвого наративу та меморіального ландшафту); 3) освітньо-просвітницький (подолання регіональних розбіжностей через спільні наративи та цифрові медіа й історичну освіту); 4) символіко-аксіологічний (мова як маркер ідентичності та героїзація сучасних захисників через паралелі з козацтвом та УПА). Доведено, що синергія цих механізмів забезпечує перехід від захисної моделі ідентичності до суб’єктної, інтегрованої в європейський цивілізаційний контекст. Висновки. Встановлено, що ефективна державна політика пам’яті є запорукою подолання радянської та імперської колоніальної спадщини. Доведено, що законодавче закріплення націєтворчих наративів у поєднанні з активною просвітницькою діяльністю та утвердженням української мови створює стійку матрицю національної самосвідомості. Перспективи подальших досліджень полягають у вивченні тривалої динаміки мовної трансформації та інтеграції новітнього героїчного епосу в загальноєвропейський культурний простір.
Авторське право (c) 2026 Наталія Петрівна Кузьмінець, Катерина Степанівна Мацелюх, Віктор Михайлович Шостак https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Академічна та лабораторна наука міжвоєнного Львова: етика солідарності в діяльності польських та українських лікарів
стаття спрямована на комплексне дослідження взаємодії польських та українських медичних еліт у міжвоєнному Львові (1918 – 1939 рр.) крізь призму професійної етики та наукової солідарності. Авторка аналізує, як спільна лабораторна та клінічна діяльність ставала інструментом деескалації міжнаціональної напруги та формою соціальної резистентності в умовах політичної кризи. Дослідження ґрунтується на принципах історизму та об’єктивності. Використано історико-генетичний метод для простеження еволюції наукових шкіл, просопографічний аналіз для реконструкції мереж особистих контактів вчених та метод компаративістики для зіставлення стратегій розвитку українського і польського медичних середовищ. Особливу увагу приділено герменевтичному аналізу фахової періодики. Доведено, що лабораторна наука Львова функціонувала як інтегрована екосистема, де наукові здобутки світового рівня (школи Вайгля, Парнаса, Гіршфельда) ставали спільним надбанням. Встановлено, що неформальний трансфер знань між університетськими кафедрами та українськими установами (Наукове товариство імені Т.Шевченка, шпиталь «Народна лічниця») дозволив впровадити передові методи серології, імунології та біохімії. Виявлено, що професійний етос лікарів забезпечив високу інституційну стійкість медицини регіону. Вперше міжнаціональна співпраця медиків Львова розглянута як цілісна стратегія спільної спадщини. У науковий обіг введено дані про участь українських фахівців у роботі світових лабораторій та проаналізовано роль «Лікарського вісника» як майданчика наукової дипломатії.
Авторське право (c) 2026 Наталія Мирославівна Гірна https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Спадковість репресивних механізмів: порівняльний аналіз радянських практик середини 1940-х рр. на західноукраїнських землях та злочинів РФ проти цивільного населення України у 2022 р.
Метою статті є обґрунтування інституційної, кадрової, правової, ідеологічної та практичної спадковості репресивних механізмів шляхом порівняльного аналізу радянських практик середини 1940-х рр. на західноукраїнських землях та злочинів Російської Федерації (далі – РФ) проти цивільного населення України у 2022 р., а також визначення ролі насильства як системного інструменту функціонування імперської влади. Відповідно до мети визначено такі завдання: проаналізувати форми радянського терору на західноукраїнських землях; схарактеризувати злочини РФ 2022 року проти цивільного населення України; визначити механізми спадковості (інституційні та організаційні, кадрові, правові, ідеологічні, практичні). Дослідження спрямоване на встановлення механізмів спадковості (інституційних та організаційних, кадрових, правових, ідеологічних, практичних) між радянською моделлю державного терору й сучасною силовою політикою РФ. Методологічну основу дослідження становлять історико-порівняльний, системний та структурно-функціональний підходи. Застосовано аналіз архівних матеріалів щодо діяльності НКВС-МВС і НКДБ- МДБ УРСР у 1944-1953 рр., а також узагальнення сучасних наукових публікацій і правових оцінок воєнних злочинів РФ, порівняльний аналіз форм насильства (масові розстріли, депортації, катування, позасудові репресії) та механізмів їх легітимації в різні історичні періоди. Особливу увагу приділено виявленню ознак інституційної тяглості та трансформації репресивних інституцій. У результаті дослідження з’ясовано, що насильство в обох історичних контекстах є не ситуативною реакцією на політичні виклики, а системним засобом встановлення та утримання контролю над територією. Виявлено подібність механізмів так званого «очищення» простору від небажаних елементів через фізичне знищення, примусове переміщення населення, залякування та руйнування соціальної структури. Доведено наявність інституційної спадковості, що проявляється в збереженні централізованої силової вертикалі, пануванні каральних функцій та застосуванні позасудових методів впливу. Встановлено, що зміна ідеологічних формул виправдання насильства не супроводжується зміною його сутнісного механізму. Репресивні практики мають ознаки колоніального підкорення, спрямованого на придушення ідентичності та демографічне переформатування підконтрольного простору. Дослідження підтвердило історичну тяглість репресивної моделі, сформованої в радянський період і відтвореної в сучасній політиці РФ. Отримані результати поглиблюють розуміння природи сучасної агресії як продовження традиції державного терору. Практичне значення роботи полягає у формуванні концептуальної основи для подальших правових і історичних досліджень, а також для документування злочинів проти цивільного населення.
Авторське право (c) 2026 Тамара Вячеславівна Галицька-Дідух https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Пастор Іван Косован як ініціатор медійного служіння Церкви Адвентистів сьомого дня на Галичині (1980–1995)
У статті досліджується діяльність пастора Івана Косована як ініціатора медійного розвитку Церкви Адвентистів сьомого дня на Галичині. На основі архівних матеріалів, інтерв’ю та зарубіжних церковних видань простежується життєвий шлях діяча, а саме від музиканта Ансамблю пісні й танцю Чорноморського флоту до відданого церковного служителя. Розглядається його пасторська практика на Івано-Франківщині у 1980–1990-х роках, зокрема впровадження нових методів місіонерської роботи та реформування музично-літургійної традиції. Висвітлюється фандрейзингова діяльність Косована в Канаді, завдяки якій було залучено кошти на будівництво церкви та закупівлю студійного обладнання. Окремо розглядається роль пастора у створенні першого протестантського радіо «Голос Надії», що розпочало мовлення 17 травня 1995 року в Івано-Франківську. Підкреслюється його принципова позиція щодо виробництва україномовного контенту, яку він відстояв перед міжнародним керівництвом церкви. Стаття також розкриває міжнародний вимір діяльності Косована, його участь у з’їзді Генеральної Конференції АСД у Новому Орлеані 1985 року та співпрацю з відомими міжнародними євангелістами. Показано, що успіх медійного проєкту значною мірою визначився конструктивною співпрацею пастора з фахівцями державного радіомовлення Івано-Франківська. Окремо простежується роль Косована як неофіційного представника українського протестантизму на міжнародній арені, що сприяло формуванню позитивного образу церкви за кордоном та встановленню партнерських зв’язків із канадськими громадами. Джерельну базу дослідження становлять архівні документи Державного архіву Івано-Франківської області, матеріали особистих інтерв’ю із сучасниками пастора та публікації зарубіжних адвентистських видань 1985–1996 років. Зроблено висновок, що новаторські підходи та організаторський талант Івана Косована заклали міцну основу для подальшого медійного розвитку Церкви АСД у незалежній Україні, а його досвід є показовим прикладом поєднання локальної церковної ініціативи з міжнародною підтримкою.
Авторське право (c) 2026 Валентина Василівна Куриляк, Альона Сергіївна Білик https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Використання GIS-технологій у викладанні та дослідженні історії
У сучасному світі, де технології постійно еволюціонують, використання геоінформаційних систем (далі – GIS) у викладанні історії та дослідженні історичних процесів набуває дедалі більшої актуальності. Порушена проблематика є актуальною, оскільки GIS-технології здатні трансформувати традиційні методи навчання, відкриваючи нові можливості для аналізу й візуалізації історичних даних. Мета статті полягає у вивченні можливостей застосування GIS у викладанні історії та здійсненні наукових досліджень, а також в оцінці їхнього впливу на підвищення ефективності освітнього та дослідницького процесів. Методологічну основу дослідження становить комплекс теоретичних та емпіричних методів. Зокрема, аналіз дав змогу систематизувати сучасні підходи до впровадження GIS-технологій в історичні студії, а синтез – узагальнити отримані дані в цілісну систему. Шляхом абстрагування було виокремлено закономірності застосування геоінформаційних технологій. Метод індукції сприяв формуванню загальних висновків на основі окремих прикладів використання GIS, тоді як дедукція дала змогу адаптувати теоретичні положення до практичних потреб освітньої та дослідницької практик. Емпіричний складник дослідження охоплює спостереження за освітніми практиками впровадження GIS-технологій та описом моделей їхньої інтеграції в освітній процес. У процесі дослідження проаналізовано сучасні підходи й методи застосування GIS-технологій в історичних дослідженнях і викладанні історії, як-от картографічний, просторово-часовий, геостатистичний, моделювання процесів, інтерактивний та міждисциплінарний. Виявлено основні переваги GIS, серед яких візуалізація даних, інтерактивність, точність просторового аналізу та можливість комплексного аналізу історичних явищ. Водночас визначено обмеження, пов’язані з технічними вимогами, якістю даних, складністю інтерпретації та потребою в спеціальній підготовці викладачів. Запропоновано перспективні напрями розвитку, зокрема 3D-реконструкції, застосування інструментів штучного інтелекту, моделювання альтернативних історичних сценаріїв, гейміфікацію навчання та створення динамічних колективних карт. У теоретичному аспекті доведено, що GIS-технології формують новий рівень просторово-історичних досліджень, інтегруючи методи різних наук і розширюючи інструментарій дослідника. У практичному контексті встановлено, що їхнє застосування підвищує ефективність освітнього процесу, сприяє розвитку аналітичного й критичного мислення та активізує пізнавальну діяльність здобувачів освіти. Водночас ефективність упровадження GIS залежить від рівня цифрової підготовки та ресурсного забезпечення освітніх і наукових установ.
Авторське право (c) 2026 Інна Степанівна Марків, Оксана Олександрівна Головата https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Цифрова історична пам`ять як складова колективної пам’яті
Вивчення змісту та особливостей функціонування історичної пам’яті сучасного україн­ського соціуму є важливим науковим завданням, оскільки зазначений феномен відіграє клю­чову роль у процесах націє– та державотворення, збереженні традиційних та формуванні но­вих національних цінностей, визначенні політичного майбутнього української державності та української нації. Цифрова історична пам’ять є новим та динамічним явищем у сучасній гуманітаристиці, що формується у цифровому просторі і забезпечує фіксацію, збереження та трансляцію історичних подій за допомогою цифрових медіа. Вона виступає як особливий вимір колективної пам’яті, де історичний досвід, культурні наративи та соціальні практики відображаються, перетворюються та поширюються через цифрові платформи, соціальні мережі та медійні ресурси. У воєнному контексті цифрова пам’ять набуває особливого значення, оскільки вона слугує засобом документування подій, мобілізації громадської уваги та формування колективних наративів конфлікту. Цифрова пам’ять як складова колективної пам’яті виступає ключовим механізмом фіксації, конструювання та трансляції історичного досвіду у сучасних умовах війни. Вона інтегрує індивідуальні наративи в спільний цифровий простір, формує багатошарову систему значень і забезпечує соціокультурну функцію збереження історичної пам’яті в умовах постійної інформаційної динаміки. У статті застосовано джерелознавчі методи, які сприяють виявленню та систематизації мемів як документальних одиниць цифрової культури; методи цифрової гуманітаристики, зокрема аналіз даних із соціальних мереж, мережевих платформ та Telegram-каналів. Опрацьовані результати дослідження сприяють значному поглибленню розуміння, як впливають цифрові культурні практики на формування національної ідентичності та колективної пам’яті в умовах сучасної війни. Проведено узагальнення мемів як механізму конструювання колективного наративу та відображення історичного досвіду у цифровому просторі.
Авторське право (c) 2026 Ольга Юріївна Кашаба, Ірина Володимирівна Щербина https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Соціальна онтологія Дж. Серла: проблема колективної інтенційності
Стаття присвячена аналізу концепції колективної інтенційності як засадничої категорії соціальної онтології Джона Серла. Автор розглядає, як Серл намагається пояснити існування соціальної реальності через поняття колективної інтенційності, яка розуміється як примітивний психологічний модус, притаманний окремим індивідам. У статті представлено детальну реконструкцію серлівської позиції, включаючи його критерії адекватності (онтологічний індивідуалізм і методологічний інтерналізм), структуру ми-намірів та роль «Background» як умови можливості колективної інтенційності. Особлива увага приділяється розгортанню теорії інституційних фактів та концепції декларацій статусних функцій у пізніших працях Серла. Критичний аналіз виявляє внутрішню напругу між тезою про нередуктивність колективної інтенційності та інтерналістською позицією, яка припускає можливість існування колективних намірів в ізольованій свідомості. Головна проблема, яку ставить автор, полягає в тому, чи може серлівська теорія адекватно пояснити нормативний вимір соціальної реальності, зокрема виникнення деонтичних сил та зобов'язань, що пов'язують учасників спільної дії. Відповідь на це питання готує грунт для розгляду альтернативної позиції Маргарет Гілберт, яка базується на концепції спільної зобов'язаності та плюрального суб'єкта. Гілбертівський підхід намагається безпосередньо розв'язати основні проблеми серлівської конструкції. У висновках автор обстоює позицію, що серлівська теорія є важливою феноменологічною дескрипцією того, що відбувається у свідомості учасника соціальної дії, але є проблеми, щоб вона служила онтологічною основою соціальної реальності. Натомість соціальна реальність добре реляційною структурою спільної зобов'язаності.
Авторське право (c) 2026 Ян Тамащук https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Дослідження історії розвитку підводного суднобудування в працях професора Юрія Крючкова
У статті проаналізовано історико-наукові праці доктора технічних наук, професора Юрія Семеновича Крючкова (1928-2015), визнаного спеціаліста в галузі підводного суднобудування та авторитетного дослідника, як із історії суднобудування так й історії міста Миколаєва. Висвітлено етапи становлення інтересу фахівця до історії підводного суднобудування. Роки практичного досвіду роботи на Суднобудівному заводі імені А. Марті (нині ЧСЗ), в ЦНДІ-45 імені О.М. Крилова, навчання в аспірантурі, захист кандидатської та докторської дисертацій в галузі сформували величезний теоретичний та практичний фундамент спеціаліста в галузі підводного суднобудування. Проаналізовано перші наукові статті та монографію, що стали підґрунтям для подальших історичних досліджень. На прикладі наукової діяльності Юрія Крючкова проілюстровано заангажованість та недоброчесність радянських видавництв в питанні авторського права в СРСР. Окрему увагу приділено фундаментальним узагальнюючим монографіям професора, що представляють першу спробу історико-критичного аналізу процесу становлення та розвитку підводного суднобудування, як на теренах України так і у провідних країнах Заходу. Праці професора наповнені важливими даними, що раніше були засекречені: інформація про верфі, креслення, моделі та типи човнів, імена та біографії конструкторів, приклади аварій та загибелі човнів. В монографіях вперше представлено повний історичний процес розвитку підводних човнів в світі загалом, і в СРСР зокрема. Визначена, також особиста роль Юрія Крючкова в будівництві, проектуванні та випробуванні субмарин та їх обладнання. В статті показано значення спадщини професора для розуміння еволюції підводного суднобудування, як однієї з найбільш наукоємних галузей промисловості та внесок у дослідження історії Миколаєва, як провідного центру кораблебудування в Центрально-Східній Європі.
Авторське право (c) 2026 Владислав Віталійович Мирун https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Парк Вічної Слави в Києві як простір політики пам’яті: трансформація меморіальних назв і наративів
Актуальність представленого дослідження зумовлена необхідністю вивчення процесу декомунізації та деколонізації простору Парку Вічної Слави у Києві, виявленням того, як радянські меморіальні практики та ідеологічні наративи переосмислюються у сучасному українському суспільстві, як змінюється символічний зміст простору Парку та які нові моделі історичної пам’яті виникають і розвиваються внаслідок трансформації меморіального середовища. Метою статті є системний аналіз простору Парку Вічної Слави як місця пам’яті й об’єкта декомунізації та деколонізації в контексті політики пам’яті незалежної України. Такий аналіззосереджено на трансформації меморіальних назв, символів і наративів у контексті декомунізації, деколонізації та сучасної російсько-української війни. Методологія дослідження ґрунтується на міждисциплінарному підході, що поєднує інструменти історичної науки, культурології, урбаністики та memorystudies. У роботі використано такі методи: історико-генетичний метод – для аналізу формування Парку та еволюції його меморіального простору; історико-порівняльний метод – для зіставлення радянських і сучасних наративів пам’яті; дискурс-аналіз – для дослідження меморіальних назв, символів, публічних виступів, медійних та офіційних текстів; семіотичний аналіз – для інтерпретації символів, меморіальних знаків і просторових маркерів; просторовий (урбаністичний) аналіз – для вивчення Парку як елемента символічного ландшафту Києва; метод аналізу політики пам’яті – для визначення ролі державних інституцій, громадських ініціатив і суспільних практик у трансформації меморіального простору. Такий комплекс методів дає змогу розглядати Парк Вічної Слави не лише як історичний меморіал, а як динамічний простір взаємодії різних моделей історичної пам’яті, ідеологій та суспільних інтерпретацій минулого. За результатами дослідження встановлено, що Парк Вічної Слави в Києві як простір політики пам’яті перебуває у процесі трансформації меморіального середовища та наративів пам’яті. Вперше систематизовано трансформацію меморіальних назв, символів і ритуалів, показано співіснування радянського та національного українського наративів пам’яті, а також роль релігійних практик у формуванні альтернативних моделей меморіального простору. У висновках доведено, що Парк функціонує як місце співіснування різних історичних наративів і дискурсів: радянського військово-героїчного, національного українського та релігійного, що створює багатошаровий символічний простір і відображає суперечливість суспільних уявлень про минуле. Подальші дослідження можуть охоплювати інші меморіальні простори та соціологічні дослідження відвідувачів, що дасть змогу глибше зрозуміти механізми співіснування та конфліктів історичних наративів у сучасному публічному просторі.
Авторське право (c) 2026 Нінель Павлівна Клименко, Світлана Володимирівна Савченко, Ольга Володимирівна Дудар https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Діяльність Комітету (Конґресу) Українців Канади в культурно-просвітницькому житті діаспори (1940 – 1980-ті рр.)
Необхідність дослідження української діаспори та її інституцій зумовлена прагненням зрозуміти механізми збереження національної ідентичності, культурної самобутності та освітніх традицій у контексті життя українців за межами Батьківщини. Метою статті є проаналізувати діяльність Комітету (Конґресу) Українців Канади в культурно-просвітницькому житті діаспори у 1940 – 1980-х рр. Методи. У дослідженні використовуються теоретичні методи (аналіз, синтез, абстрагування, індукція, дедукція) та емпіричні методи (опис). Результати дослідження. Відзначено, що Комітет Українців Канади було засновано на перших зборах організації, які відбулися 7 та 8 листопада 1940 р. у Вінніпегу, з числа Братства українців католиків (БУК), Союзу українців самостійників (СУС), Українського національного об’єднання (УНО), Союзу гетьманців державників Канади (СГДК), Союзу українських організацій (СУО). Констатовано, що одним із ключових завдань посталої організації стала культурно-просвітницька робота української громади у Канаді. Підсумовано, що від самого початку організація активно займалася збереженням і розвитком української культури, літератури, мистецтва та освіти, створюючи низку відповідних, архіви, бібліотеки, музеї, галереї та видавництва. КУК ініціював численні культурні проєкти – виставки, концерти, фестивалі, видання шкільних підручників і перекладів, а також підтримував створення мистецьких об’єднань, серед яких Українська спілка образотворчих митців, Ради українського мистецтва та Українське музичне товариство Альберти. Діяльність Комітету охоплювала популяризацію української культурної спадщини на канадському та міжнародному рівні, меморіалізацію історичних постатей, підтримку військових і козацьких традицій, а також залучення провідних діячів української діаспори до культурної та освітньої роботи. Особливе значення мала координаційна та фінансова діяльність КУК, зокрема через створення та підтримку благодійних фундацій, таких як Шевченківська фундація та численні спеціалізовані стипендійні та мистецькі фонди. Завдяки цим ініціативам Комітет забезпечував системне фінансування культурних, освітніх і наукових проєктів, сприяв залученню урядових субсидій і міжпровінційній координації діяльності українських осередків. Протягом кількох десятиліть КУК не лише формував організаційну структуру української громади в Канаді, а й закладав фундамент її культурної самобутності, підтримуючи репрезентацію української творчості та історичної пам’яті в національному та міжнародному контексті.
Авторське право (c) 2026 Володимир Олегович Пірожик https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Трансформація історичної пам'яті суспільства під впливом воєнних конфліктів нового часу
Мета статті полягає у дослідженні динаміки трансформації історичної пам’яті як стратегічного чинника національної безпеки в умовах сучасних воєнних конфліктів, з особливим акцентом на досвіді України під час Війни за Незалежність. Актуальність дослідження зумовлена активним використанням історичних наративів як інструменту «м’якої сили» та ідеологічних маніпуляцій, що супроводжують глобальні гібридні війни. Обґрунтовується теза, що історична ідентичність не є статичним утворенням. Вона постійно адаптується під впливом теперішнього, інтегруючи колективний досвід, міфи та символи у складну багатоваріантну модель реальності. Методи. У роботі застосовано метод ретроспективного аналізу для вивчення політики пам’яті в країнах Центрально-Східної Європи (зокрема в Польщі та Латвії), що дозволило порівняти інституційні механізми подолання наслідків тоталітарного минулого. Також використано системний підхід для аналізу історичних наративів як інструментів «м’якої сили» та ідеологічних маніпуляцій у глобальних гібридних війнах. Результати. Здійснено ретроспективний аналіз трансформаційних процесів щодо історичної ідентичності та політики пам’яті у країнах Центрально-Східної Європи, зокрема в Польщі та Латвії. Доведено, що системна державна політика пам’яті в цих країнах, спрямована на деколонізацію символічного простору та подолання наслідків тоталітарного минулого, стала ефективним фундаментом для зміцнення державної суб’єктності та європейської інтеграції. Особливу увагу приділено порівняльному аналізу інституційних механізмів, які дозволяють суспільству балансувати між героїчними наративами та віктимним сприйняттям минулого, долаючи інерцію пострадянської атомізації історичної свідомості. Окрему увагу присвячено українському контексту в умовах повномасштабної війни з росією. Визначено, що для України питання відновлення історичної ідентичності в україноцентричній парадигмі є критично важливим для протидії геноцидальній політиці агресора та нівелювання деструктивного впливу російського імперського спадку. Доведено необхідність формування інституційно оформленої системи захисту історичної свідомості, яка б поєднувала наукову об’єктивність, просвітництво та державотворчу стратегію. Висновки. Сформульовано вектори побудови цілісного наративу, що спирається на досвід успішної трансформації сусідніх європейських держав. Зроблено висновок, що сталість національної ідентичності досягається не лише шляхом демонтажу тоталітарних символів, а через розбудову системи, здатної конвертувати складний історичний досвід у мотиваційний ресурс для післявоєнної відбудови та утвердження України як рівноправного учасника європейського (ширше - загальносвітового) цивілізаційного простору.
Авторське право (c) 2026 Світлана Павлівна Донченко, Галина Іванівна Єрко https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Формування національної історичної пам’яті в умовах активної фази збройного конфлікту
Метою статті є обґрунтування механізмів формування національної історичної пам’яті в умовах активної фази збройного конфлікту шляхом визначення особливостей її трансформації, аналізу сучасних підходів до збереження й трансляції історичного досвіду, а також розроблення рекомендацій щодо інтеграції історичної пам’яті в актуальні соціокультурні та освітні практики. У процесі дослідження використано комплекс загальнонаукових методів, що забезпечили багаторівневе осмислення проблематики. Аналіз дав змогу виявити структурні особливості впливу конфлікту на історичну пам’ять, синтез – узагальнити теоретичні підходи та практики її збереження, а абстрагування – виокремити основні чинники трансформації пам’яті. Індуктивний підхід використано для узагальнення емпіричних спостережень щодо суспільних проявів досліджуваного явища, тоді як дедуктивний – для встановлення закономірностей формування колективних наративів. У результаті дослідження встановлено, що активна фаза збройного конфлікту зумовлює багатовимірні зміни колективної історичної пам’яті, які проявляються в героїзації окремих подій, викривленні інформаційних потоків, втраті культурних носіїв пам’яті, ускладненні освітньої передачі знань і трансформації психологічних механізмів сприйняття минулого. Визначено, що збереження історичної пам’яті забезпечується поєднанням документально-архівного, освітнього, культурно-мистецького, медійного та громадянсько-активістського підходів, кожен з яких має як потенціал, так і обмеження в умовах війни. Розроблено рекомендації щодо використання цифрових технологій, інтерактивних освітніх платформ, медіакомунікацій та краудсорсингових ініціатив для підвищення ефективності трансляції історичного досвіду та залучення громадськості до процесів збереження пам’яті. У висновках зазначено, що трансформація історичної пам’яті в умовах конфлікту має нелінійний і суперечливий характер, поєднуючи консолідаційні ефекти з ризиками інформаційних викривлень. Показано, що ефективність збереження історичного досвіду залежить від збалансованого використання традиційних і цифрових каналів комунікації та рівня інтеграції суспільних інституцій у цей процес. Підкреслено необхідність подальшого розвитку інноваційних механізмів репрезентації минулого як умови підвищення стійкості історичної пам’яті в кризових обставинах.
Авторське право (c) 2026 Ольга Сергіївна Сонечко, Ірина Йосипівна Краснодемська, Олена Михайлівна Кропивко https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Інституційне відновлення системи соціального забезпечення України у повоєнні роки (1945–1950)
Повоєнний період став етапом відновлення та радикальної перебудови системи соціального забезпечення України, зумовленої безпрецедентним масштабом воєнних та поствоєнних викликів. Система еволюціонувала від пасивної моделі, зосередженої переважно на виплаті пенсій, до комплексного підходу, що включав медико-соціальну реабілітацію, протезування та професійну адаптацію ветеранів і цивільного населення. Ключовим вектором розвитку стала загальна інституційна та структурна відновлюваність, типізація установ, що дозволило диференціювати допомогу залежно від специфіки захворювань підопічних і виокремити спеціалізовані заклади з загальної мережі. Процес подолання дефіциту та зростання кадрового потенціалу характеризувався глибокою суперечністю між кількісним наповненням штатів та їхньою якісною спроможністю. Швидке розширення адміністративного апарату відбувалося в умовах гострого дефіциту фахівців із відповідною освітою та досвідом. Це призвело до домінування персоналу з мінімальною кваліфікацією, що безпосередньо позначалося на культурі обслуговування та коректності оформлення соціальних зобов'язань. Висока плинність кадрів та відсутність спадкоємності професійного досвіду стали системними перешкодами для формування стабільної управлінської структури, призводило до помилкових, а іноді – й злочинних рішень. Інституційне будівництво значною мірою стикалося з величезними післявоєнними труднощами через незадовільну матеріальну базу, елементарну відсутність придатних приміщень, меблів та обладнання. Місцеві органи соціального забезпечення часто функціонували в умовах, що не відповідали потребам як працівників, так і їхнього контингенту: відсутність елементарної інфраструктури, зв'язку, меблів та сейфів для зберігання документів і звітності, засобів безпеки була поширеним явищем. Особливо гостро поставала проблема фізичної недоступності установ, коли розташування та пристосованість офісів ігнорувало потреби людей з обмеженою мобільністю, створюючи додаткові перешкоди для отримання допомоги. Фундаментальною вадою тогочасної моделі була пріоритетність інтересів держави над долями людей. Діяльність системи була позначена прагматичним, а іноді й цинічним підходом до людських трагедій, з головною метою скорочення державних видатків та максимального працевлаштування і використання трудового потенціалу кожного. Це проявлялося у практиці періодичного штучного перегляду груп інвалідності («поліпшення групового складу»), де головною метою була бюджетна економія, а не реальний стан працездатності чи здоров'я людини. У дослідженні ми дійшли висновку, що державі вдалося відновити інституційний каркас системи соціального забезпечення України, наповнити його персоналом та загальну функціональність. Однак змістовно система залишилася заручницею бюрократичного формалізму, низької якості кадрового складу, професійної культури та фінансового прагматизму. Історичний досвід цього періоду підкреслює, що без подолання кадрової непідготовленості та зміни пріоритетів на користь інтересів людини, інституційне відновлення не може вважатися цілісним, завершеним і ефективним.
Авторське право (c) 2026 Андрій Володимирович Фомін https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Українська преса на порозі індустріальної доби: науково-технічна модернізація на сторінках журналу «Основа» (1861–1863 рр.)
У статті висвітлюється науково-технічна проблематика на сторінках часопису «Основа» (1861–1863 рр.). Особливу увагу приділено тому, як у матеріалах журналу осмислювалися технічні новації, залізничне будівництво і промисловий розвиток загалом в українських губерніях на початковому етапі імперської модернізації. Актуальність дослідження зумовлена тим, що «Основа» переважно вивчалася як суто національно-культурний проєкт українського руху, тоді як реакція журналу на індустріальні зміни залишалася недостатньо висвітленою. Теоретичним підґрунтям статті слугує інтелектуальна історія, зокрема методологічні підходи історії понять Р. Козеллека. Практична реалізація окресленої теоретичної рамки базується на застосуванні методу кількісного та якісного контент-аналізу до всіх випусків часопису, що охоплює 21 номер. У статті показано, що науково-технічна проблематика була закладена вже в програмних текстах «Основи», однак не стала окремим системним напрямом журналу. У структурі часопису не було спеціальної рубрики, присвяченої промисловості, технічному прогресу чи практичній науці. Водночас модернізаційні сюжети висвітлювалися в поодиноких спеціалізованих господарсько-технічних публікаціях, хроніці, географічних оглядах, подорожніх нотатках, навіть рецензіях і полемічних статтях. Найвиразнішим маркером технічної модернізації виявилася залізнична проблематика. Через залізниці автори й редакція «Основи» осмислювали господарську відсталість українських губерній і транспортну ізольованість від центрів збуту сільськогосподарської продукції та виразно артикулювали потребу нових сухопутних шляхів сполучення. Доведено, що ставлення «основ’ян» до модернізації загалом було позитивним. Критика в журналі стосувалася не технологічного прогресу як такого, а повільності модернізаційних процесів, особливо у сфері залізничного будівництва. Водночас «Основа» розглядала модернізацію крізь призму українських культурних і мовних інтересів. Для редакції важливо було не лише включити українське селянство у нову добу, а й забезпечити його україномовною освітою з практичними знаннями, придатними для нової технологічної реальності.
Авторське право (c) 2026 Армен Араікович Тоноян https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Богослужбові, поховальні та меморіальні практики військових капеланів Української Галицької армії у формуванні моральної стійкості вояків 1918–1919 років
У статті досліджуються богослужбові, поховальні та меморіальні практики військових капеланів Української Галицької армії (УГА) в період українсько-польської війни 1918–1919 рр. Обґрунтовується теза про те, що пастирська діяльність у військовому середовищі виходила далеко за межі суто релігійного служіння й виконувала комплексну функцію морального консолідування бойових підрозділів в умовах матеріальної нестачі, епідемій та безперервних бойових дій. Капелани УГА – переважно греко-католицькі священики – стали незамінними постатями у підтриманні боєздатності щойно сформованої національної армії. Показано, як польові богослужіння, сповіді, проповіді та благословення зброї й прапорів перетворювали профанний простір бойових позицій на сакральне середовище, надаючи боротьбі трансцендентного виміру й зміцнюючи готовність вояків до самопожертви. Таїнство сповіді напередодні наступів виконувало функцію, близьку до сучасного психологічного дебрифінгу. У поховальній сфері капелани забезпечували загиблим гідне прощання навіть в умовах активних бойових дій, наділяючи смерть вояка релігійним, моральним і національним змістом через три семантичні стратегії: мартирологічну, жертовності та безсмертя. Меморіальні практики – панахиди, надгробні промови, культ памʼяті полеглих творили систему «якорів пам’яті», що перетворювала індивідуальну втрату на колективний обовʼязок. Встановлено, що капелан у структурі УГА функціонував як багатовимірний медіатор між релігійним, армійським та національно-політичним полями, а його моральний авторитет, укорінений у традиційному престижі греко-католицького духовенства в галицькому сільському суспільстві, суттєво доповнював командну вертикаль. Ритуальні практики капеланів становили цілісну систему символічних дій, що діяла одночасно на індивідуально-психологічному, мікросоціальному та макросимволічному рівнях.
Авторське право (c) 2026 Володимир Олегович Зуйков https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Участь США у спробах дипломатичного врегулювання війни в Сирії під час президенства Барака Обами (2011–2017)
Метою дослідження є аналіз еволюції американського підходу до сирійської кризи за президентства Барака Обами (2011–2017), визначення основних факторів, що впливали на ухвалення зовнішньополітичних рішень Вашингтона, а також оцінка ролі США у міжнародних спробах політичного врегулювання конфлікту. Стверджено, що на початковому етапі сирійського конфлікту політика США характеризувалася обережністю, суперечливістю та відсутністю цілісної стратегії. Адміністрація Б. Обами прагнула уникнути прямого військового втручання, обмежуючись дипломатичним тиском і закликами до реформ. Водночас із загостренням конфлікту позиція Вашингтона поступово радикалізувалася: США перейшли від підтримки політичного діалогу до вимог відставки президента Башара аль-Асада та дипломатичного визнання сирійської опозиції. У статті проаналізовано діяльність міжнародних переговорних форматів – Женевського процесу, Віденських переговорів та групи «Друзі Сирії». Обґрунтовується теза, що ключовими перешкодами для мирного врегулювання стали суперечності між зовнішніми акторами, насамперед США та Росією, а також глибокий розкол сирійської опозиції. Окрема увага приділена впливу фактору міжнародного суперництва у Раді Безпеки ООН, де Росія і Китай блокували прозахідні резолюції щодо Сирії, тоді як США та їх союзники намагалися посилити дипломатичний і політичний тиск на уряд у Дамаску. Наголошено, що поява та посилення Ісламської Держави змінили пріоритети американської політики на Близькому Сході, тимчасово відсунувши питання політичного врегулювання сирійського конфлікту на другий план. Вступ Росії у війну в Сирії у 2015 р. суттєво змінив баланс сил і змусив Вашингтон перейти до більш прагматичного підходу, включаючи переговори за участю Ірану. Підсумовано, що наприкінці президентства Б. Обами вплив США на сирійське врегулювання помітно зменшився, тоді як ініціатива поступово перейшла до Росії, Туреччини та Ірану, які започаткували Астанинський переговорний формат.
Авторське право (c) 2026 Євген Вікторович Рунц https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Становлення основних форм студій пам’яті в світовій та українській гуманітарній науці: теорія та історіографія питання
У статті проаналізовано становлення рядку ключових понять окремого напрямку гуманітарних досліджень – memory studies, а саме колективна пам’ять, культурна та історична пам’ять й історична свідомість. Основна увага приділена розгляду формування вказаних понять, їх первинному змісту та подальшій змістовій еволюції. З огляду на особливості наукового підходу вітчизняної історіографії було висвітлено погляди провідних українських науковців на вказану проблематику. Визначено, що фактичним родоначальником і засновником пам’яттєвих студій вважають французького філософа та соціолога Моріса Альбвакса, який сформулював теорію колективної пам’яті ще напередодні Другої світової війни. Свого роду «бум» тематики memory studies датується уже 1980-ми – 1990-ми роками, коли свої масштабні роботи опублікували П’єр Нора, Ян Ассман, Ерік Гобсбаум, Маріанна Гірш, Поль Рікер та інші дослідники. Саме в їхніх працях розроблене теоретичне обґрунтування ключового понятійно-термінологічного апарату цієї тематики. Вітчизняна історична наука, починаючи з 1990-х років, активно долучилася до осмислення та адаптування у контекст національної тематичної специфіки проблематики пам’яттєвих студій. Серед іншого, українських дослідників зокрема цікавить взаємозв’язок історичної пам’яті та історичної свідомості з питаннями національної ідентифікації та націєтворення. За результатами дослідження визначено, що ключові питання memory studies розглянуті в зарубіжній гуманітарній науці в другій половині ХХ століття. На сьогодні ця проблематика загалом є розробленою і структурованою, тому здійснюються певні уточнення і проміжні узагальнення. В українську гуманітаристику ця тематика ввійшла після проголошення державної незалежності та усунення ідеологічної монополії методології марксизму. Подальше її розроблення дозволить здійснити концептуалізацію і конкретизацію національного аспекту основних форм історичної пам’яті та історичної свідомості.
Авторське право (c) 2026 Іван Васильович Ковальчук https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Систематизація поглядів вчених та науковців щодо географічної локалізації давньоруського міста Хоробор
У статті проаналізовано одну з найбільш складних проблем середньовічної історичної географії Лівобережної України – питання територіальної прив’язки та хронологічної фіксації літописного міста Хоробор. На основі опрацювання значного масиву джерел та наукової літератури XIX – початку XXI ст., авторами розкрито еволюцію поглядів на цю «terra incognita» Чернігово-Сіверщини, яка внаслідок відсутності автентичної картографічної бази, тривалий час залишалася об’єктом гіпотетичних припущень. Дослідження базується на критичному переосмисленні доробку представників різних наукових шкіл. Автори пропонують власну класифікацію дослідників («хороборологів»), розподіливши їх за рівнем аргументації та методологічними підходами на конкретиків-концептуалістів, симпатиків-солідаристів та скептиків-песимістів. Детально розглянуто аргументи на користь чотирьох основних локаційних центрів цього літописного града: смт Короп, смт Макошине, с. Хоробичі та м. Мена. Особливу увагу приділено методологічному дисонансу між даними письмових джерел, топонімічними паралелями та результатами археологічних розвідок (М. Воєводського, І. Єдомахи, В. Коваленка та ін.). Автори доводять, що канонізація «макошинської версії» у радянській та сучасній енциклопедичній традиції є значною мірою продуктом адміністративно-типологічного компромісу, а не остаточного наукового вердикту. В роботі акцентується на важливості лінгвістичного методу Ю. Виноградського та мікротопонімічних досліджень С. Павленка, які вказують на значно ширшу географію поширення «хороборських» назв. У висновках автори обґрунтовують «мандрівну концепцію» Хоробора. Висунуто припущення, що внаслідок монгольської навали та міжусобних воєн XII – XIII ст. місто могло неодноразово змінювати свою дислокацію, що пояснює етимологічну присутність топоніма у різних районах Чернігівщини та, навіть, на Західній Україні. Констатовано, що за нинішнього стану археологічної вивченості регіону питання первинного місцезнаходження Хоробора залишається відкритим, що потребує залучення новітніх методів дистанційного зондування та міждисциплінарного синтезу.
Авторське право (c) 2026 Наталія Миколаївна Салтан, Олександр Миколайович Салтан https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Організаційні моделі державно-церковних відносин на Волині в радянський період у середовищі православних, римо-католицьких і протестантських громад
Стаття присвячена аналізу організаційних моделей державно-церковних відносин на Волині в радянський період (1939–1991 рр.) у трьох конфесійних середовищах: православному, римо-католицькому та протестантському. На основі порівняльного підходу автор доводить, що радянська держава не застосовувала єдиної уніфікованої релігійної політики, а виробляла диференційовані управлінські стратегії залежно від чисельності, етнічних асоціацій, ступеня керованості та місіонерської активності кожної конфесійної спільноти. Розкрито базовий механізм радянського контролю над релігійним життям: систему реєстрації громад, інститут уповноважених Ради у справах релігій, нагляд органів державної безпеки за духовенством і вірянами. Показано, як формально задекларована конституційна свобода совісті розходилася з реальною практикою адміністративних обмежень, переслідувань і планомірної ліквідації громад. Щодо православних парафій Волині виявлено модель «контрольованої інтеграції», коли церква зберігала мінімальну інституційну структуру ціною повного підпорядкування державним інтересам і відмови від суспільної самостійності. Римо-католицькі громади опинилися в умовах поступової маргіналізації, зумовленої катастрофічним кадровим дефіцитом, асоціацією з польською етнічною ідентичністю та підозрою щодо звʼязків із «ворожим» Ватиканом. Протестантські спільноти євангельські християни-баптисти, пʼятидесятники, адвентисти сьомого дня зазнавали адміністративного дисциплінування і переслідувань насамперед через свою організаційну гнучкість, місіонерську практику та транснаціональні звʼязки, що принципово суперечило логіці централізованого контролю. Зроблено висновок, що диференційований характер радянської релігійної політики свідчить про її переважно управлінську, а не суто ідеологічну природу: різні конфесії ставали обʼєктами різних технологій державного контролю над суспільною різноманітністю.
Авторське право (c) 2026 Надія Георгієвна Стоколос https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Інститут обмеження свободи слова у правових системах США та країн Європи (ХХ – початок ХХІ ст.): історична еволюція та соціоправові виміри
Актуальність наукового пошуку зумовлена необхідністю теоретичного обґрунтування та оптимізації сучасної української практики захисту інформаційного суверенітету в умовах повномасштабної гібридної агресії, що вимагає проведення комплексного порівняльно-історичного аналізу правових і соціокультурних моделей обмеження свободи вираження поглядів у США та країнах Західної Європи. Методологічний інструментарій цієї розвідки базується на принципах об’єктивності та системності, де застосування порівняльно-правового та історико-генетичного методів дозволило детально простежити еволюцію інституту свободи слова в англосаксонській та романо-германській правових сім'ях. За допомогою соціокультурного та герменевтичного аналізу було глибоко досліджено соціоправові передумови виникнення концепції «войовничої демократії» та трансформацію відповідних судових прецедентів, тоді як метод системно-структурного аналізу та формально-юридичний метод дали змогу оцінити дієвість сучасного законодавства України у сфері медіа та кримінального права під час дії правового режиму воєнного стану. У ході дослідження з’ясовано, що ліберальна модель США історично тяжіє до абсолютизації індивідуального комунікативного імунітету від державного втручання, тоді як західноєвропейський досвід сформував комунітарну парадигму, де свобода слова детермінується обов’язками особи перед суспільством. Доведено, що ключовим етапом розвитку європейського права став міжвоєнний колапс Ваймарської республіки, який зумовив виникнення теорії «войовничої демократії» Карла Левенштайна. Цей оборонний імператив легітимізував позбавлення базових прав у разі їхнього зловживання задля демонтажу конституційного ладу, що відображено в Основному законі ФРН та практиці Європейського суду з прав людини. Встановлено, що сучасна Україна правомірньо рецепіювала цей європейський досвід через механізми воєнного стану, деколонізації та криміналізації інформаційного пособництва ворогу, хоча водночас виявлено й соціоправові ризики тривалого обмеження публічного дискурсу, зокрема прихований негативний вплив громадянської самоцензури на інституційну стійкість держави.
Авторське право (c) 2026 В. В. Пилипенко, О. М. Романова https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Історія археологічних досліджень палеолітичних пам’яток Словечансько-Овруцького кряжа
У статті розглядається історія археологічного вивчення палеолітичних пам’яток, розташованих на території унікального регіону на півночі Житомирської області, а саме Словечансько-Овруцького кряжа. Метою статті є систематизація та аналіз інформації про археологічне вивчення пам’яток епіпалеоліта на території унікального мікрорегіону України. В статті пропонується періодизація та характеристика кожного з етапів більш як столітнього періоду археологічного вивчення палеолітичних пам’яток, виявлених на кряжі, наводяться погляди на особливості формування матеріальної культури епігравету, технологій обробки кременю у населення прильодовикової території, яка знаходилась в певній ізоляції. Методологія дослідження базується на принципах історизму, об’єктивності та системності, застосовано методи проблемно-хронологічний та ретроспективний. Результати дослідження полягають в тому що були виділені етапи виявлення та археологічного вивчення саме палеолітичних пам’яток на території кряжа, визначені основні характеристики та здобутки дослідників в різні історичні періоди. Окремо розглянуті масштабні дослідження кінця ХХ – першої чверті ХХІ ст., які дозволили виробити певні уявлення про особливості овруцького епігравету. Висновки. Археологічне вивчення Словечансько-Овруцького кряжа протягом більш як столітньої історії не було поступовим процесом, воно пройшло шлях від безсистемного збору старожитностей до професійних та системних досліджень кінця ХХ – першої чветрі ХХІ ст. Накопичений за десятиліття археологічний матеріал дозволив дослідникам сформувати уявлення про життя в прильодовиковій зоні, вивчити та класифікувати крем’яний інвентар, скоригувати культурну приналежність та хронологічні рамки існування пам’яток. Найбільш активна фаза досліджень епіпалеолітичних пам’яток Овруччини припадає на кінець ХХ – першу чверт ХХІ ст. Повторно дослуджуються вже відомі стоянки та виявляються нові, які дозволили визначити характерні риси овруцького епіпалеоліта та заклали підмурівок до майбутнього археологічного вивчення палеолітичних пам’яток Словечансько-Овруцького кража. Перспективи досліджень. Невирішеною на сьогодні є проблема генези епігравету і історична доля носіїв даної культури, зокрема на території Словечансько-Овруцького кряжа. Можливо майбутні дослідження в цьому мікрорегіоні дозволять простежити та зрозуміти шляхи розселення верхньопалеолітичних мисливців прильодовикової зони півночі України.
Авторське право (c) 2026 Марина Володимирівна Хададова https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Ukrainian cuisine and drinks in cultural space: from ritual symbolism to global presentation
The article presents a comprehensive culturological analysis of Ukrainian cuisine as a multidimensional phenomenon of intangible cultural heritage that accumulates historical experience, ethnic memory, collective ideas and symbolic meanings of the Ukrainian people. Ukrainian cuisine is interpreted as an important marker of ethnocultural identity, which reflects traditional worldview models, value orientations, social norms and moral and ethical principles formed in the process of long-term historical development. The study analyzes the ritual, everyday and regional dishes of Ukrainians in the context of their semantics, symbolic codes, historical continuity and functioning in the system of traditional culture, which allows us to trace the relationship of gastronomic practices with mythological representations and the social structure of society. It is substantiated that traditional dishes within the framework of ritual actions perform not only a utilitarian function of ensuring life, but also a deep symbolic and communicative role, acting as a means of sacralizing space and time and a form of non-verbal cultural communication. The regional mosaic of the gastronomic tradition of Ukraine is studied, which is manifested in the variability of ingredients, cooking technologies and local interpretations of dishes, in particular borscht, as a key cultural concept that unites different regional identities within the national cultural space. The role of Ukrainian cuisine in preserving collective memory is shown. Special attention is paid to the analysis of the representation of Ukrainian cuisine in the foreign gastronomic space, as well as the growing popularity of Ukrainian culinary heritage as a component of cultural diplomacy. It is believed that the foundation of Ukrainian culinary traditions was laid more than 7 thousand years ago by the Trypillians. It was then that our ancestors learned to make bread, which for millennia became the "head of everything". The symbol of Ukrainian cuisine from ancient times to the present day is borscht, which CNN included in the 20 most delicious soups in the world. Our ancestors gave borscht a sacred meaning, because they believed that with its steam the souls of the dead flew to heaven. Therefore, borscht was an obligatory dish at memorial dinners, both in the past and in our time. In conclusion, it is argued that Ukrainian cuisine functions not only as a food system, but as a complex cultural code that represents the ethnic history, symbolic structures, and identity of the Ukrainian people in a globalized world.
Авторське право (c) 2026 Volodymyr Polyovyk, Raisa Matyushenko https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Українізація Православної Церкви на Волині у 1918–1939 рр.: етапи, здобутки та протидія
Актуальність теми дослідження зумовлена необхідністю вивчення процесів збереження української національної ідентичності в умовах міжвоєнного періоду. Після входження Волині до складу Польської Республіки православне населення краю зазнавало політики полонізації, унаслідок чого Православна церква виконувала функції не лише релігійного інституту, а й перетворилася важливий осередок національного життя. Дослідження українізації церковного середовища дозволяє простежити роль релігійного чинника у формуванні національної свідомості українців. Мета статті полягає у комплексному аналізі передумов, етапів та наслідків українізації Православної церкви у 1918–1939 рр., а також у визначенні форм протидії цьому процесу з боку польської влади та проросійських церковних кіл. Методологія дослідження базується на принципах історизму, об’єктивності та системності. Використано порівняльно-історичний, статистичний методи, а також метод аналізу архівних документів і періодики. Результати дослідження. Установлено, що витоки українізації православ’я на Волині сягають початку XX ст. і активізувалися під час революційних подій 1918 р. Провідним осередком руху стала Волинська єпархія, де завдяки діяльності української інтелігенції та національно свідомого духовенства українська мова поступово впроваджувалася у богослужіння, церковне діловодство та релігійну освіту. Водночас процес супроводжувався гострим протистоянням із проросійським духовенством і неоднозначною політикою польської адміністрації. Попри це до 1937 р. українська мова тією чи іншою мірою використовувалася більш, ніж у половині православних парафій Волині. Висновки. Українізація Православної церкви стала важливим чинником збереження національної ідентичності українців Волині та сприяла посиленню їхньої національної свідомості в умовах міжвоєнної Польщі. Ключові слова: міжвоєнний період, Польська Республіка, Православна
Авторське право (c) 2026 Іван Ігорович Ковалик https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Генеративна творчість: культурологічна розвідки з’ясування дефініцій
Стаття присвячена концептуальному осмисленню феномену генеративної творчості як якісно нової форми людино-машинної взаємодії, що виникає внаслідок інтеграції генеративного штучного інтелекту у творчі практики. Методи. Дослідження спирається на підхід концептуальної рамки, що передбачає систематичну роботу з поняттями – їх виявлення в існуючій літературі, зіставлення, переосмислення та інтеграцію в нову аналітичну структуру. Проведено критичний синтез класичних психологічних теорій творчості (структурних, системних, реляційних та розвиткових моделей) із сучасними дослідженнями у сфері генеративного штучного інтелекту та людино-машинної співтворчості. Порівняльний аналіз здійснено на матеріалі ключових публікацій 1961–2025 років у галузях психології творчості, когнітивних наук, філософії та культурології. Результати. Встановлено, що жодна з наявних концептуальних моделей творчості не є самодостатньою для опису феномену генеративної творчості. Згідно виявленого рівня технічної автономії та суб'єктності, виокремлено три основні режими людино-машинної творчої взаємодії: застосування ШІ в якості інструменту розширення людських можливостей без суттєвої трансформації творчого процесу, форма «творчої синергії», де людина та ШІ діють як рівноправні партнери, взаємно формуючи та збагачуючи творчий процес; форма «симбіозу», де межа між людським і машинним внеском стає концептуально нерозрізненною, утворюючи єдину розподілену творчу систему. Доведено, що поява генеративного ШІ трансформує не лише інструментальне поле творчості, а й онтологічний статус авторства, структуру відносин між творцем й аудиторією. Висновки. «Генеративна творчість» є теоретично обгрунтованим поняттям для культурологічного аналізу нових форм людино-машинної взаємодії. Запропонована концептуальна рамка заповнює наявну прогалину між психологічними дослідженнями творчості та філософськими дебатами про природу машинної агентності, пропонуючи культурологічну перспективу, що враховує соціальний, ціннісний і символічний виміри генеративної творчості. Подальші дослідження мають бути спрямовані на емпіричну верифікацію запропонованої рамки на матеріалі конкретних культурних практик та розробку нормативних підходів до регулювання людино-машинної співтворчості.
Авторське право (c) 2026 Артем Сергійович Кочурський https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Просвітницько-видавнича діяльність Драґана Цанкова у середині ХІХ ст.
Стаття присвячена дослідженню раннього етапу діяльності Драґана Цанкова у 1850-х рр., формуванню його суспільно-політичних і культурно-просвітницьких поглядів, а також його ролі у розвитку болгарського книгодрукування та журналістики в середині ХІХ ст. Особливу увагу приділено створенню друкарні, заснуванню товариства «Община на бьлгарската книжнина» та видавничій діяльності журналу «Бьлгарски книжици». У результаті дослідження встановлено, що діяльність Д. Цанкова відіграла важливу роль у консолідації болгарської інтелігенції, поширенні національної освіти та формуванні модерної болгарської національної свідомості. Очевидно, що його книговидавничі та публіцистичні ініціативи стали важливим чинником розвитку болгарської культури й громадської думки, а співпраця із західноєвропейськими колами та підтримка католицьких місій суттєво вплинули на еволюцію його політичних поглядів у подальшому.
Авторське право (c) 2026 Марія Леонідівна Крютченко https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Особливості політики президента США Д. Трампа щодо країн ЄС під час першої та другої адміністрацій
У статті досліджено особливості політики президента США Дональда Трампа щодо країн Європейського Союзу під час першої та другої адміністрацій. Актуальність теми зумовлена тим, що трансатлантичні відносини, які після Другої світової війни формувалися на основі спільних демократичних цінностей, взаємної довіри, економічної взаємозалежності та безпекового партнерства, у період президентства Д. Трампа зазнали помітної трансформації. У центрі уваги перебуває перехід від традиційної моделі союзництва до більш прагматичного, конкурентного й нерідко конфронтаційного формату взаємодії між Вашингтоном і Брюсселем. Метою статті є комплексний аналіз політики Д. Трампа щодо ЄС у контексті реалізації доктрини «America First», а також визначення її впливу на рівень довіри, характер політичного діалогу та перспективи трансатлантичної співпраці. Методологічну основу дослідження становлять принципи історизму, системності та об’єктивності. Використано історико-порівняльний, проблемно-хронологічний, системний методи, а також метод політичного аналізу. У статті показано, що перша адміністрація Д. Трампа стала для ЄС періодом політичного шоку, спричиненого критикою НАТО, тарифним тиском, підтримкою Brexit, скепсисом щодо багатосторонніх інституцій та виходом США з важливих міжнародних угод. Друга адміністрація не лише продовжила цей курс, а й поглибила його, посиливши недовіру між союзниками та поставивши під сумнів сталість попередньої моделі партнерства. Особливу увагу приділено людському виміру цих процесів, адже криза трансатлантичної довіри впливає не лише на дипломатію, а й на безпеку суспільств, економічну стабільність і відчуття передбачуваності міжнародного порядку. Обґрунтовано, що політика Д. Трампа сприяла переходу від ціннісного союзництва до прагматичного партнерства з ознаками конкуренції, у якому питання довіри стало не менш важливим, ніж економічна або військова вигода.
Авторське право (c) 2026 Віталій Разіцький https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Мета. Написання статті має наукову й дидактичну мету: огляд просвітницької літератури з опертям на різножанрові твори європейської літератури; вироблення концептуальної лінії викладання історії культури, зокрема історії літератури, студентам вищих навчальних закладів. Методи. Оглядовий характер статті забезпечили логічний і системний виклад основного матеріалу. Художній текст розглянуто як історичне джерело вивчення світоглядних орієнтирів європейського суспільства XVIII ст. і проекцій його розвитку, вироблених інтелектуальними зусиллями філософів, енциклопедистів, літераторів тощо. Результати. Виявлено мислинневі пріоритети специфічного історичного періоду, названого його ідеологами «Просвітництво»: визнання за людиною різного походження природної розумності та потреби в освіченості; виявлення ознак деградації суспільного ладу й висунення ідей ліберального урядування; різножанровість і включення філософії у художній твір як вклад просвітників у майбутнє оздоровленого суспільства. Висновки. Просвітництво – це історична епоха, яка визначала хід історичного розвитку в більшості європейських країн у XVIII ст., хоча й не була єдиною ідейно-естетичною платформою в культурі. Найбільш впливовою течією в культурі Нового часу стало французьке Просвітництво. Просвітництво, як назва нової ідеології, походить із християнської традиції. Як це часто буває в секулярній культурі, образ світла був докорінно змінений. Ішлося про просвітлення людини світлом розуму, який присутній у світобудові і в людині, зокрема. Як і свого часу гуманізм Відродження, Просвітництво не було лише літературним напрямом, а філософською, соціальною і етичною платформою, яка відобразилася в мистецтві та літературі. Європейські літератури характеризуються: спільністю ідейних устремлінь, прихильність до мистецтва, що перетворює світ; інтенсивністю естетичної думки; жанровою різноплановістю – від есею, мемуарів, епістолярії до роману, ціною ліризму (поезії); образним творенням нового типу героя – праобразу трибуна французького Конвента; подоланістю роздробленості літератур та зацікавленістю літературами сусідніх народів тощо.
Авторське право (c) 2026 Лариса Шваб https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
«Артистична горстка» УСС: утворення та діяльність
У статті досліджено культурно-просвітницьку діяльність Легіону Українських січових стрільців як унікального явища в історії українського військового руху. Розкрито особливості функціонування «Артистичної горстки» та «Пресової квартири», які стали осередками мистецької, видавничої та просвітницької роботи в середовищі стрілецтва. Мета статті полягає у комплексному дослідженні діяльності “Артистичної горстки” Українських січових стрільців. Методи дослідження ґрунтуються на принципах історизму, об’єктивності, системності та комплексності. Проаналізовано внесок письменників, художників, музикантів, фотографів і театральних діячів у формування національної свідомості, популяризацію ідеї української державності та збереження історичної пам’яті про Легіон. Особливу увагу приділено стрілецькій пресі, пісенній творчості, польовому оркестру, фотографії, образотворчому мистецтву та композиторській діяльності. Висвітлено роль культурної діяльності у підтримці бойового духу стрільців, духовній консолідації суспільства та формуванні української національної ідентичності в умовах Першої світової війни. Результати дослідження засвідчують, що мистецька спадщина Українських січових стрільців стала важливим джерелом для реконструкції повсякденного життя, бойового шляху та культурного середовища легіону. Висновки. Діяльність «Артистичної горстки» та «Пресової квартири» свідчить про високий рівень організації та усвідомлення важливості культурної роботи. Дослідження підтверджує, що культурно-просвітницька робота легіону була не менш важливою за участь у бойових діях, адже саме завдяки мистецтву вдалося утвердити ідею української незалежності поміж населенням.
Авторське право (c) 2026 Лілія Ігорівна Дякун, Лілія Василівна Щербін https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Історична пам'ять як чинник формування національної ідентичності в сучасній Україні
Мета. У статті автори прагнуть поглянути на історичну пам'ять як на живу тканину, з якої сьогодні твориться українська національна ідентичність. Йдеться про те, як війна, цифрова доба і потоки інформації, що накривають нас щодня, змінюють те, у який спосіб ми пам'ятаємо себе як народ і передаємо це знання далі. Особливо цікавить, що відбувається зі спільною пам'яттю та почуттям приналежності до своєї країни, коли в цей процес втручаються онлайн-освіта, соціальні мережі й технології штучного інтелекту. Методи. Щоб розібратися в цих питаннях, було задіяно різні дослідницькі підходи. Зокрема, зіставлялися історичні процеси, опрацьовувалися результати соціологічних опитувань, які українські аналітичні центри проводили з 2022 по 2025 рік, переглядався вміст цифрових ресурсів, де йдеться про національну спадщину. Окремо вивчалося те, як влаштована й працює сама інфраструктура цифрової гуманітаристики. Результати. Цифри, які надають Фонд «Демократичні ініціативи», Центр Разумкова та Національний інститут стратегічних досліджень, говорять самі за себе: після початку повномасштабного вторгнення українцями почали себе впевнено називати вже не 72, а 93 відсотки громадян, а українську мову вважають рідною не 67, а 84 відсотки опитаних. У статті також зібрано й упорядковано основні цифрові платформи, які зберігають нашу історичну пам'ять, і поміркувано над тим, наскільки вони готові протистояти інформаційним атакам. Не оминули й тривожного боку справи – того, як штучний інтелект може використовуватися для підміни уявлень про минуле. Висновки. Цифровізація історичної спадщини сьогодні є чи не найдієвішим способом зміцнити українську ідентичність. Проте сама по собі вона не спрацює: потрібні і державна підтримка, і щоденна робота над тим, щоб люди вміли мислити критично й розпізнавати маніпуляції.
Авторське право (c) 2026 Олексій Петрович Лук’янов, Анжела Вікторівна Савич, Алла Іванівна Зякун https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Республіка Польща як логістичний центр міжнародної військової допомоги Україні в умовах російсько-української війни
У статті проаналізовано логістичну та координаційну роль Республіки Польщі у міжнародній системі підтримки України в умовах повномасштабної російсько-української війни у 2022–2025 рр. Метою дослідження є з’ясування місця Польщі у функціонуванні міжнародних механізмів військової, гуманітарної та технічної підтримки України, визначення ключових логістичних вузлів і координаційних механізмів, а також аналіз трансформації польської ролі в умовах затяжної війни та зміни архітектури союзницької взаємодії. Методологічну основу становлять якісні методи політичного та воєнно-політичного аналізу, зокрема аналіз офіційних документів, урядових заяв, матеріалів міжнародних організацій, аналітичних доповідей та елементи методу простеження процесу. Основну увагу зосереджено на функціонуванні польської транспортно-логістичної інфраструктури, ролі аеропорту Ряшів-Ясьонка, механізмах транзиту міжнародної допомоги, підготовці українських військовослужбовців, а також координаційній взаємодії Польщі з НАТО, Європейським Союзом і державами-партнерами України. З’ясовано, що у 2022–2025 рр. Польща перетворилася на один із ключових логістичних і координаційних центрів міжнародної підтримки України, поєднавши функції транзитного хаба, простору союзницької взаємодії та регіонального безпекового інтегратора. Обґрунтовано, що польська роль виходила за межі двосторонньої допомоги й стала важливим елементом ширшої архітектури європейської та трансатлантичної підтримки України. Водночас встановлено, що ефективність цієї ролі залежала не лише від географічного положення Польщі, а й від здатності інтегрувати національну інфраструктуру у багаторівневу систему союзницької координації. Окрему увагу приділено впливу прикордонних криз, внутрішньополітичних суперечностей і економічних факторів на стійкість польської логістичної функції. Зроблено висновок, що Польща залишалася одним із визначальних елементів міжнародної системи підтримки України, а її роль логістичного та координаційного хаба стала одним із ключових чинників забезпечення безперервності союзницької допомоги в умовах тривалої війни.
Авторське право (c) 2026 Ігор Ярославович Гавриш https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Трансформація сексуальної поведінки людини в умовах німецько-радянської війни
Мета дослідження – на основі наративних джерел німецько-радянської війни та сучасних напрацювань сексології, воєнної антропології, психології, соціології проаналізувати вплив воєнної екстреми на сексуальну сферу людини. Методологія дослідження. Розвідка ґрунтується на загальнонаукових методах узагальненні, історичного аналізу, синтезу, порівнянні, систематизації, об’єктивності. До роботи залучені методи історії повсякдення та мікроісторії, але основна увага зосереджена автором на використанні міждисциплінарного підходу, який дав змогу поглянути на проблему не лише з точки зору історичного контексту, а людської сексології та психології. Справа втому, що пояснити ці зміни лише спираючись на науковий інструментарій історичної науки не можливо. Наукова новизна полягає в тому, що завдяки аналізу спогадів ветеранів і напрацювань інших наук вперше зроблено спробу поглянути на зміну людської сексуальної поведінки чоловіків і жінок в роки німецько-радянської війни, виокремити можливі зміни та пояснити їх природу. Висновки. Систематизований і проаналізований автором історичний матеріал дав змогу зробити певні узагальнення, які не можуть сприйматися категорично усталеними, але все ж мають право на життя. Перше, війна активно впливала сексуальну культуру та сферу людину, змінювала її стереотипи, погляди на речі, які за мирного часу вважалися табу. Друге, у мілітаризованому суспільстві інтимні стосунки зазнавали значної лібералізації, секс не завжди сприймався як щось приватне чи особистісне, активно сприяла цьому воєнна мораль. Третє, головним каталізатором змін у інтимній сфері людей, зазвичай виступав сексуальний потяг, який активно проявлявся у молодих людей (рідше старшого віку) після адаптації до воєнних реалій.
Розмова Степана Бандери із представником британського Foreign Office: невідомий документ із Британського національного архіву
Мета дослідження – введення в науковий обіг документа під назвою «Account of a conversation with Stephen BANDERA the Ukrainian emigre leader had with the C.E. King on 20th November [1951]», що містить записи про зустріч між Степаном Бандерою, лідером Закордонних частин Організації Українських Націоналістів (ЗЧ ОУН) і представником британського уряду Кінгом 20 листопада 1951 року. Документ знаходиться в Британському національному архіві в рамках фонду документів Форейн Офісу (Foreign Office), який містить документи, пов'язані з зовнішньою політикою Великої Британії з 1762 по 1968 рік. Методологія дослідження – публікація здійснюється відповідно до основних археографічних правил, подано коментарі та невелику вступну статтю щодо історичного контексту періоду, коли з’явився документ. Опублікований документ є частиною справи №371 «Foreign Office: Political Departments: General Correspondence from 1906-1966», яка містить листування політичних відділів Форейн Офісу з 1906 по 1966 рік, включаючи період Другої світової війни. Зустріч із Бандерою ймовірно відбулася восени 1951 року з колишніми представниками департаменту розвідки, який було закрито у 1946 році. Наукова новизна публікації полягає у введенні до наукового обігу офіційного документа британського зовнішньополітичного відомства, який фіксує факт зустрічі та розмови зі Степаном Бандерою. Документ мав гриф «Top secret», який було знято 5 червня 2014 року. Отримані копії документа містять закриті частини, де, ймовірно, згадуються особисті дані співробітника департаменту розвідки, який був присутній на зустрічі, а також прохання Бандери щодо допомоги українському національному руху. Висновки. В опублікованому документі фіксуються вимоги та пропозиції Степана Бандери до британського уряду щодо допомоги та підтримки українського визвольного руху, що продовжував діяти на території УРСР. Представник британського відомства висловив намір розглянути можливості надання допомоги групі Бандери, адже британська розвідка уже надавала їм підтримку в організації парашутних місій навесні 1951 року на територію західних областей УРСР.
Авторське право (c) 2026 Григорій Рій https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Від руїни до голосу: архітектура української опери в контексті культурного відновлення та філософії межових ситуацій
У статті досліджено архітектуру української опери в контексті культурного відновлення суспільства та філософії межових ситуацій. Актуальність роботи зумовлена необхідністю осмислення трансформацій культурного простору України в умовах російсько-української війни, руйнуванням об’єктів культурної спадщини та пошуком нових моделей збереження національної ідентичності. Методологія. Теоретичною основою дослідження виступають концепція межових ситуацій Карла Ясперса, сучасні підходи у філософії культури, оперології та архітектурній теорії. Застосовано філософсько-герменевтичний, феноменологічний, культурологічний, порівняльно-аналітичний методи та метод філософської реконструкції. Результати. Обґрунтовано, що в умовах війни українська опера набуває значення не лише мистецького жанру, а й важливого механізму культурного самозбереження, суспільної адаптації та осмислення колективного травматичного досвіду. Показано, що архітектура оперного простору трансформується із декоративного елемента у носій культурних смислів, пам’яті та національної стійкості. Розглянуто взаємодію архітектури й оперного мистецтва як інструментів післявоєнного відновлення, соціальної реінтеграції та формування нової культурної парадигми. Особливу увагу приділено символічному значенню руйнування й переосмислення сценічного простору, що відкриває нові можливості для репрезентації української ідентичності та культурного голосу нації. Зроблено висновок, що сучасна українська опера набуває рис постекзистенційного мистецтва, спрямованого не лише на репрезентацію травми війни, а й на формування моделей майбутнього культурного розвитку. Перспективним напрямом подальших досліджень визначено концепцію «архітектури голосу» як міждисциплінарного феномену на перетині оперології, філософії культури та архітектурної антропології.
Авторське право (c) 2026 Максим Васалатій, Олена Никитченко, Дмитро Себов https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Азербайджано-узбекистанські відносини в умовах трансформації пострадянського простору (кінець ХХ – початок ХХІ ст.)
У статті досліджено азербайджано-узбекистанські відносини в умовах трансформації пострадянського простору наприкінці ХХ – на початку ХХІ ст. Проаналізовано особливості їх формування, визначено, що основою розвитку відносин стали спільний радянський історичний досвід, геополітичне розташування, прагнення до зміцнення суверенітету та пошуку нових моделей міжнародного партнерства. Особливу увагу приділено політичним контактам між керівництвом двох держав та ролі міждержавних домовленостей у формуванні стратегічного діалогу. Доведено, що взаємодія Азербайджану й Узбекистану розвивалася під впливом складних процесів становлення пострадянської системи міжнародних відносин. Розглянуто вплив внутрішньополітичних чинників, зокрема економічних реформ та безпекових викликів на характер двостороннього співробітництва. Показано, що фактор спільної культурно-цивілізаційної спадщини відіграв важливу роль у зміцненні політичного діалогу, хоча розвиток двосторонніх відносин відбувався нерівномірно та залежав від зміни зовнішньополітичних пріоритетів обох держав. Наголошено, що політична стабільність і прагнення до економічної модернізації стали важливими передумовами розвитку двосторонніх зв’язків. Зроблено висновок про те, що азербайджано-узбекистанські відносини наприкінці ХХ – на початку ХХІ ст. пройшли складний етап становлення в умовах глибоких політичних і геополітичних трансформацій пострадянського простору, а розвиток двостороннього партнерства визначався поєднанням спільного історичного досвіду, стратегічних інтересів та прагненням обох держав зміцнити власну незалежність. Доведено, що політична взаємодія, економічна співпраця та культурно-гуманітарні зв’язки стали основними напрямами формування стабільного партнерства між державами. Водночас зазначено, що характер відносин залежав від змін міжнародної ситуації, регіональних безпекових викликів та зовнішньополітичних пріоритетів обох країн.
Авторське право (c) 2026 Руслан Богданович Сіромський, Лілія Василівна Скорич https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Інституційна та мережева архітектура російської пропаганди в Європі: аналітичний погляд крізь призму інформаційної політики ЄС
Метою наукової статті є здійснення комплексної історико-політичної деконструкції інституційної та мережевої архітектури російського інформаційного впливу в країнах Європейського Союзу в період 2014–2022 років. Окремим завданням є дослідження причинно-наслідкових зв’язків, етапів та логіки трансформації інформаційної політики ЄС від моделі ліберального нейтралітету до концепції жорсткого адміністративно-правового стримування безпекових загроз, а також визначення ролі України як активного безпекового донора європейського простору в умовах гібридної агресії. Методологічну основу дослідження становить комплекс загальнонаукових та спеціально-історичних методів, підпорядкованих принципам об’єктивності, системності та історизму. Застосування історико-генетичного методу дозволило простежити еволюцію захисних інструментів ЄС у хронологічній послідовності. Системно-структурний метод використано для розчеплення російської пропаганди на окремі функціональні рівні та взаємопов’язані сегменти. Політико-правовий аналіз дав змогу оцінити трансформацію нормативного поля ЄС, зокрема перехід від саморегулювання Big Tech до прямих санкцій, а за допомогою порівняльно-історичного методу виявлено специфіку сприйняття гібридних викликів на різних етапах війни. У ході дослідження доведено, що висока адаптивність російського інформаційного тиску в країнах Європейського Союзу базувалася на функціонуванні трирівневої мережевої архітектури, яка інтегрувала в єдиний контур офіційні державні інституції (МЗС РФ, Росспівробітництво, RT, Sputnik), мережевих проксі-агентів (ультраправі та ультраліві партії, лояльні аналітичні центри, кооптованих лідерів думок) та розгалужену цифрову екосистему розповсюдження інформації (бот-мережі, анонімні агрегатори новин, координаційні групи в закритих месенджерах). Обґрунтовано, що «українська тематика» у 2014–2021 роках (анексія Криму, окупація Донбасу, референдум у Нідерландах 2016 року, збиття рейсу MH17) виступала для Кремля не просто об’єктом атаки, а стратегічним полігоном для тестування технологій поляризації західних суспільств та розмивання загальноєвропейського ціннісного консенсусу. Простежено три ключові етапи еволюції інформаційної політики Брюсселя: реактивно-моніторинговий (2015–2017 рр.), нормативно-інституційний (2018–2021 рр.) та адміністративно-юридичний (з 2022 р.). Визначено, що повномасштабне вторгнення 24 лютого 2022 року зруйнувало ліберальну парадигму нейтралітету ЄС, змусивши його перейти до концепції захисту цифрового суверенітету через безпрецедентну заборону російських мовників та ухвалення Digital Services Act. Доведено, що практичний досвід українських державних органів та OSINT-спільнот ліг в основу оновлених безпекових доктрин самого Європейського Союзу. Російська дезінформація в Європі є не сукупністю ізольованих медійних інцидентів, а жорстко ієрархічною та інституційною загрозою, яку координує держава. Європейський Союз у період 2014–2022 років пройшов історичну еволюцію, продемонструвавши здатність модернізувати ліберальну модель інформаційного простору заради активної оборони. Україна в цьому процесі підтвердила свій статус ключового безпекового донора та суб’єкта формування нової архітектури стратегічних комунікацій на європейському континенті.
Авторське право (c) 2026 Надія Сергіївна Міщенко https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Таврійська наступальна операція Сил оборони України (червень–вересень 2023 року): задум, передумови, причини зриву та оперативні уроки
Мета дослідження. Здійснити комплексний науково-аналітичний розгляд Таврійської наступальної операції Сил оборони України (СОУ) (червень-вересень 2023 р.): реконструювати оперативний задум та походження його формування; охарактеризувати передумови й «вікно можливостей»; дослідити стан інженерних фортифікацій угруповання збройних сил російської федерації (зс рф); проаналізувати роль зовнішньополітичних чинників і системи обмежень з боку адміністрації Байдена; ідентифікувати прорахунки військово-політичного керівництва України; систематизувати уроки, які обидві сторони взяли з операції для подальшого ведення бойових дій. Методологія дослідження ґрунтується на загальнонаукових принципах історизму, системності та наукової об’єктивності. Застосовано логічний, аналітичний та синтетичний методи, а також спеціальні: хронологічний, порівняльно-аналітичний і проблемно-тематичний. Джерельну базу складають відкриті матеріали: звіти Інституту вивчення війни (ISW), Королівського об’єднаного інституту оборонних досліджень (RUSI), IISS; публікації The Washington Post, The New York Times, The Wall Street Journal; аналітичні матеріали CSIS та Waronthe Rocks; спогади й інтерв’ю учасників подій; дані супутникового моніторингу компаній Planet Labsі Maxar. Наукова новизна дослідження полягає в тому, що вперше в українській воєнно-науковій думці здійснено системний аналіз Таврійської операції крізь призму єдності оперативного, стратегічного і геополітичного вимірів; установлено комплексну природу її зриву як наслідку взаємодії п’яти системних чинників – недостатнього часового ресурсу, дефіциту спеціалізованих засобів подолання перешкод, незавершеності злагодження з’єднань, системних обмежень з боку США та управлінських прорахунків військово-політичного керівництва; уточнено роль доктрини «дозованої допомоги» адміністрації Байдена в обмеженні вогневого потенціалу Збройних Сил України (ЗС України) в ході операції; проаналізовано системний характер адаптації зс рф після провалів 2022 р. – інженерного, тактичного й оперативного. Висновки. Оперативний задум операції був стратегічно виправданим і логічно вивіреним, однак його реалізація наштовхнулася на системну невідповідність між амбіціями й ресурсами у п’яти ключових вимірах. «Вікно можливостей» існувало в зимово-весняний сезон 2022–2023 р., але закрилося раніше, ніж ударне угруповання досягло необхідного стану боєготовності. «Лінія Суровікіна» стала якісно іншою проблемою, ніж та, з якою ЗС України стикалися у попередніх успішних операціях. Системний характер американських обмежень мав вимірюваний вплив на результат. Уроки операції зберігають концептуальне значення для доктрини наступальних операцій в умовах насиченого пригнічення і глибокоешелонованої мінно-вогневої оборони.
Авторське право (c) 2026 Леонід Петрович Кривизюк, Ігор Володимирович Матала, Іван Дмитрович Горняков https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
The Development of Educational, Youth, and Cultural Life in Berehove (1938–1944)
The study examines the educational, youth, and cultural life of Berehove between 1938 and 1944, focusing on the institutional framework of education, the activities of youth organizations, and the functioning of cultural institutions during a period marked by political transformation and wartime conditions. Through the example of Berehove, the administrative center of Bereg County, the paper highlights how local society adapted to the challenges arising from the reintegration of Transcarpathia into Hungary and the circumstances of the Second World War. Purpose. The purpose of the study is to provide a comprehensive analysis of the educational, youth, and cultural life of Berehove between 1938 and 1944. Particular attention is devoted to the operation of educational institutions, the role of youth organizations in shaping social and patriotic values, and the characteristics of the city’s cultural life. The research seeks to identify the principal challenges affecting these sectors and to assess the responses of local authorities and institutions to changing political and social conditions. Methods. The research is based primarily on archival sources preserved in the Berehove Branch of the State Archives of Transcarpathian Region, supplemented by contemporary press materials, statistical data, official reports, and relevant secondary literature. The study applies historical and comparative methods, enabling the reconstruction of institutional practices and the examination of educational, youth, and cultural activities within their broader social and political context. Results. The findings demonstrate that despite significant infrastructural shortcomings, financial constraints, and social difficulties, Berehove maintained a relatively diverse educational and cultural network during the examined period. Local authorities attempted to address problems related to school overcrowding and low attendance, while state-supported social programs contributed to improving access to education. Youth organizations, particularly the Scout and Levente movements, played an important role in the patriotic, physical, and moral education of young people, while also participating in social and charitable activities. Cultural life remained vibrant despite wartime restrictions. Institutions such as the Bereg County Casino, the Transcarpathian Hungarian Cultural Association, and the Northeastern Hungarian Cultural Association organized numerous events, while cinema and theatre continued to attract local audiences. At the same time, wartime conditions increasingly influenced both educational and cultural activities, especially during the final years of the conflict. Conclusions. The study concludes that the educational, youth, and cultural life of Berehove between 1938 and 1944 was shaped by the interaction of political change, administrative restructuring, and wartime realities. Although institutional development was constrained by material and social difficulties, local authorities and civic organizations made considerable efforts to maintain educational services, strengthen youth engagement, and preserve cultural life. The case of Berehove illustrates both the resilience of local institutions and the broader social transformations that characterized Transcarpathia during this period.
Авторське право (c) 2026 Erik Marusych, Imre Sakal https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Трудові ресурси для режиму: мережа закладів професійно-технічної освіти в Берегові за часів СРСР (1945–1991)
Мета статті – подати всебічну картину мережі закладів професійно-технічної освіти в місті Берегові з часу їх переформатування і/або створення в 1945-46-х роках, простежити можливі зміни профілю їх підготовки після встановлення радянської влади на Закарпатті. У дослідженні процес «народження» та діяльності професійних училищ розглянуто від 1946 – першого року після приєднання краю до СРСР – і аж до 1991 року включно. Методологія дослідження ґрунтується на поєднанні загальнонаукових та спеціально-історичних методів. Зважаючи на невивченість теми та сформульовані завдання, здійснено пошук первинних джерел, що означає використання не тільки тогочасних документів, але й джерел і баз даних сучасних освітніх закладів, що стали правонаступниками радянських училищ, як у паперовому, так і в цифровому форматі, а також публікацій у тогочасних ЗМІ. Результати і підсумки. У радянську епоху в Берегові функціонували три професійно-технічні заклади господарсько-економічного профілю (медичне училище, училище швейної справи та школа трактористів і механізації), крім цього працювала одна школа мистецтв та дитячо-юнацька спортивна школа. До 1944 року в місті діяла лише одна реміснича школа, створення нових закладів і розбудова мережі було наслідком індустріалізації регіону та механізації сільського господарства відповідно до бачення радянського керівництва. З-поміж відкритих закладів тільки училище швейної справи володіло відповідною інфраструктурою, адже воно було розміщене в сучасній на той час будівлі ремісничої школи, зведеної в 1930-х роках. Спостерігаємо аналогію в частій зміні керівників освітніх установ, що особливо помітно у випадку медичного училища. А два заклади – Дитяча музична школа та Берегівська дитячо-юнацька спортивна школа – можуть пишатися своїми випускниками, які стали відомими не тільки на всеукраїнському, а й на міжнародному рівні, що для такого невеличкого містечка, як Берегове, може видатися неймовірним, але все ж відбулося. Варто відзначити, що з-поміж випускників колишнього медичного училища також є такі, що згодом стали відомими в Україні авторитетними лікарями-фахівцями.
Авторське право (c) 2026 Ібоя Самборовскі-Нодь https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Формування модерної української національної еліти (кінець ХІХ — початок ХХ ст.)
У статті проаналізовано особливості формування та трансформації модерної української національної еліти на зламі ХІХ–ХХ століть в унікальних соціокультурних координатах бездержавності, колоніального тиску та денаціоналізації традиційної аристократії. Висвітлено роль гуманітарної інтелігенції як ключового суб’єкта націотворення, що забезпечило потужну культурну мобілізацію, але водночас зумовило структурну однобічність провідної верстви через брак практичного досвіду державного й економічного управління. Здійснено порівняльний аналіз українського та польського національних проєктів, зокрема трансформації їхніх стратегій у роки Першої світової війни: від еволюційного автономізму та «органічної праці» до військово-політичних методів боротьби. Досліджено концептуальну полеміку всередині українського інтелектуального дискурсу (М. Грушевський, І. Франко, Леся Українка, В. Липинський, Д. Донцов), а також процеси кристалізації локальних лідерів на мікрорівні. Обґрунтовано, що попри системну кризу традиційного легального проводу восени 1916 року, перехід до мілітарної фази та спроби інтеграції альтернативних моделей елітарного лідерства заклали теоретичний і кадровий фундамент для активної фази державотворення в часи Революції 1917–1921 років.
Авторське право (c) 2026 Антон Ігорович Гаук https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Соціальна критика користолюбства у творчості Григорія Сковороди як історичний вимір антикорупційної думки
Метою статті є комплексний історико-філософський аналіз соціальної критики користолюбства у творчості Григорія Сковороди як складника історичного виміру антикорупційної думки в українській інтелектуальній традиції. У роботі використано комплекс загальнонаукових і спеціально-історичних методів дослідження, зокрема історико-філософський, герменевтичний, історико-порівняльний, історико-генетичний, проблемно-хронологічний методи, а також елементи інтелектуальної історії, що дало змогу розкрити зміст етичних концептів Григорія Сковороди в контексті суспільно-політичних трансформацій другої половини XVIII ст. Проаналізовано історичні та соціокультурні чинники формування світогляду мислителя, охарактеризовано його соціальну критику користолюбства, жадоби, марнославства, прагнення до неправедного збагачення та зловживання владою, що знайшли відображення у байках, діалогах, притчах і філософських творах. Встановлено, що, попри відсутність у лексиці Григорія Сковороди поняття «корупція» в сучасному значенні, його морально-етичні погляди містять виразний антикорупційний потенціал, який ґрунтується на засудженні служіння особистій вигоді, культу багатства та владолюбства. Особливу увагу приділено концепції «сродної праці», яку обґрунтовано як етичну альтернативу соціальним практикам, заснованим на кар’єризмі, користолюбстві та неправедному збагаченні. Доведено, що принцип відповідності професійної діяльності природному покликанню людини формує моральні передумови доброчесного публічного служіння та мінімізує ризики виникнення корупційних практик. Обґрунтовано, що антикорупційні смисли спадщини Григорія Сковороди мають позаінституційний характер і базуються на принципах внутрішньої свободи, моральної саморегуляції, особистої відповідальності та служіння суспільному благу. Зроблено висновки, що соціальна критика користолюбства у творчості мислителя є важливим історичним джерелом формування української традиції доброчесності та становить значний науковий інтерес для сучасних історичних, філософських і міждисциплінарних досліджень проблем антикорупційної культури, етики публічного управління та інтелектуальної історії України.
Авторське право (c) 2026 Юлія Миколаївна Руденко https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Форми торгівельних контрактів у Гетьманщині
Дослідження присвячене комплексному аналізу юридичної природи, структурних особливостей та еволюції форм торгівельних контрактів у Гетьманщині XVII–XVIII ст. на тлі трансформації її мультиджерельної правової системи. У роботі детально проаналізовано нормативні вимоги до письмової та усної форм договорів, з’ясовано роль свідків, процедур фіксації угод в урядових (судових і міських) книгах та специфіку адміністративного контролю у сфері внутрішнього обороту й зовнішньоекономічних операцій. Досліджено нормативне підґрунтя контрактного права ранньомодерної української держави, яке базувалося на одночасному застосуванні норм звичаєвого права, Литовського статуту 1588 р., маґдебурзького (міського) права, гетьманських універсалів та кодифікованого зводу «Права, за якими судиться малоросійський народ» 1743 року. Обґрунтовано, що дотримання форми договору виступало ключовим інструментом правового махисту сторін. Письмова форма та обов'язкова реєстрація були імперативними для відчуження нерухомого майна, а також для значних боргових зобов’язань і дарування, де реєстраційні виписки слугували беззаперечним доказом права власності. Охарактеризовано деталізовану Литовським статутом двоскладову та багатоетапну процедуру оформлення угод з нерухомістю, що передбачала складання записів продавцем і покупцем окремо, залучення шляхетських свідків та внесення актів до повітових книг. На противагу цьому, у сфері обігу рухомого майна та побутових правочинів (договори найму, чумацькі контракти на перевезення й купівлю товару) домінували гнучкі усні домовленості, підкріплені свідками, символічними діями та традиційними звичаєвими практиками, де високий рівень взаємної довіри мінімізував потребу у формальних документах. Окрему увагу приділено процесуальним механізмам захисту майнових прав у судових установах, зокрема правилам визнання рукописних зобов’язань, юридичній силі супровідних печаток і суворим санкціям за навмисне безпідставне оспорювання боржником власного підпису. Також висвітлено специфіку зовнішньої торгівлі, де для дійсності контрактів вимагався особливий дозвіл місцевої адміністрації (магістратів, сотенних або полкових правлінь), що включав перевірку товарів, осіб, підписання письмових зобов'язань про невивезення забороненого та сплату мита. У висновках наголошується, що правова система Гетьманщини демонструвала ефективне співіснування жорстких нотаріально-реєстраційних процедур і життєздатних звичаєвих інститутів, що відображало прагнення держави модернізувати й упорядкувати цивільний оборот при збереженні місцевих торгівельних традицій.
Авторське право (c) 2026 В. В. Вербицький https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Національна політика СРСР: Нагірно-Карабаський конфлікт як прояв системної кризи радянської моделі міжетнічних відносин (1988–1991)
Проаналізовано витоки та особливості розгортання Нагірно-Карабаського конфлікту 1988–1991 рр. як одного з ключових проявів системної кризи національної політики Союзу Радянських Соціалістичних Республік (СРСР) у період гласності, перебудови та демократизації. Показано, що події лютого 1988 р., зокрема масові мітинги в Єревані на підтримку Нагірного Карабаху та подальші насильницькі зіткнення, стали початковим етапом ескалації конфлікту, який швидко набув міжреспубліканського та системного характеру. Відзначено, що погроми в Сумгаїті продемонстрували неспроможність партійно-радянських органів влади запобігати насильству в умовах дезінтеграційних процесів у СРСР. Констатовано, що реакція союзного центру виявилася суперечливою та запізнілою, що сприяло втраті контролю над розвитком подій на Південному Кавказі. Значну увагу зосереджено на проблемі зростання міжетнічного насильства, формування потоків біженців, локальні збройні інциденти та адміністративно-силові заходи союзного центру, включно з введенням надзвичайного стану та прямого управління НКАО, що не тільки не сприяло стабілізації суспільно-політичної ситуації у регіоні, але й привело до подальшої політизації конфлікту та ерозії довіри до центральних органів влади. Встановлено, що ключовим системним чинником ескалації конфлікту стала інституційна неспроможність радянського керівництва поєднати формально закріплені принципи автономії з реальною практикою централізованого управління. У результаті, в умовах політики гласності, демократизації та перебудови центральні / місцеві органи влади виявилися нездатними до оперативного реагування на загострення етнополітичної ситуації у регіоні, що спричинило «ефект вакууму легітимності» на рівні республік і автономних утворень. Доведено, що Нагірно-Карабаський конфлікт не був локальним, а виступав як структурний індикатор вичерпання радянської моделі міжетнічних відносин.
Авторське право (c) 2026 Олексій Миколайович Сухий, Олег Іванович Муравський https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Діяльність Святослава Караванського в українському націоналістичному русі опору під час Другої світової війни
Події Другої світової війни вже вісім десятків років залишаються провідною темою світової історіографії. Серед найпопулярніших дослідницьких ліній – біографічна, що дозволяє наблизитись до «олюднення» історичного процесу, вийти з поза меж «сухих» закономірностей та причинно-наслідкових схем на поле «живої» історії. При тому, Друга світова війна залишається простором маси фейків та перекручень, зумовленими передусім тим, що відповідна тематика досі є інструментом фейків, пропаганди та політики історичної пам’яті. Зокрема, її активно застосовує у своїй політиці проти України агресор – Російська Федерація. Мета дослідження полягає у висвітленні діяльності Святослава Караванського під час Другої світової війни, спираючись на аналіз наративних джерел (мемуарів та інтерв’ю С. Караванського), матеріалів преси, актових документів (матеріалів слідчих справ комуністичних каральних органів). До цього в історіографії як окреме дослідницьке завдання ця проблема не ставилась. Методи. У досліджені передусім використано біографічний метод, що дозволив показати діяльність С. Караванського в контексті епохальних історичних подій, показати взаємозумовленість історичних явищ. Також генетичний метод, що дозволяє розглянути витоки історичних явищ. Висновки. Після короткочасного перебування у Білорусі, Волині та Хмельниччині, з березня 1942 до березня 1944 року С. Караванський найактивніше діяв в Одесі як один з провідників українського націоналістичного осередку, в якому були представлені як галичани з похідних груп ОУН, так і одеська молодь. Засуджений радянським військовим трибуналом у лютому 1945 року на 25 років таборів. Так почалася концтабірна епопея С. Караванського, що тривала 31 рік. Отже, під час Другої світової війни одеський діяч заклав основи розвитку в Одесі українського дієвого (інтегрального) націоналізму, що в різних формах розвивався у місті надалі і існує й тепер, будучи запорукою української перемоги над російським агресором у нинішній війні.
Авторське право (c) 2026 Олександр Євгенович Музичко https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Соціальна і професійна адаптація українських медиків у Чеській Республіці
У статті комплексно проаналізовано специфіку становища, адаптації та умов працевлаштування українських медичних працівників у Чеській Республіці в контексті масштабної вимушеної міграції, спричиненої російсько-українською війною. Визначено демографічні параметри української спільноти в країні та обґрунтовано зростання її чисельності після 24 лютого 2022 р. Охарактеризовано роль медиків-біженців як вагомого кадрового ресурсу для подолання дефіциту фахівців у чеській системі охорони здоров'я, особливо на рівні регіональних лікарень та педіатричних відділень. Особливу увагу приділено нормативно-правовому регулюванню інтеграційного процесу. На основі аналізу Закону ЧР № 95/2004 Sb детально висвітлено багатоетапну процедуру верифікації дипломів, що включає нострифікацію та складання комплексного апробаційного іспиту. Окреслено структуру іспиту, обмеження кількості спроб та фінансові аспекти його проходження. На основі статистичних даних оцінено динаміку залучення українських лікарів загальної практики, стоматологів і фармацевтів до медичної системи Чехії. Виявлено ключові деструктивні чинники та бар'єри на шляху до проходження апробації, серед яких найскладнішими є мовний бар'єр, засвоєння специфічної медичної термінології, висока вартість іспитів та необхідність поєднувати підготовку з некваліфікованою працею задля забезпечення життєдіяльності. Досліджено адаптаційні заходи, зокрема безкоштовні мовні й підготовчі курси, вебкасти, програми психосоціальної підтримки, а також успішні ініціативи (проєкт «Україна» для медиків-практикантів). Доведено, що професійна реалізація українських лікарів є важливим індикатором їх соціальної інтеграції та чинником зміцнення міждержавних зв'язків.
Авторське право (c) 2026 Сергій Сергійович Тишкевич https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Отто фон Бісмарк в німецькій колективній історичній пам'яті
У статті проаналізовано еволюцію оціночного ставлення до Отто фон Бісмарка в німецькій колективній історичній пам'яті. Мета статті полягає у висвітленні зміни образу канцлера Бісмарка в німецькій колективній пам'яті різних історичних епох. Методологія статті ґрунтується на ретроспективному методі, історико-генетичному методі, історико-порівняльному методі, історико-описовому методі. Наукова новизна дослідження полягає в узагальненні досвіду цілеспрямованого формування «залізним канцлером» свого образу в історії, символом чого стали мемуари. Висвітлено корекцію цього образу за часів кайзера Вільгельм ІІ як антипода Бісмарка в історії другого рейху. Перша світова війна адептам Бісмарка задавалася втіленням його історичної місії. Поразка другого рейху в Першій світовій війні визначила суперечливість ставлення еліт і суспільства Веймарської республіки до Бісмарка. Республіка була не стільки демократією, скільки форматом конкурентного авторитаризму, властивого «залізному канцлеру». Нацистський Третій рейх ідентифікував себе як справжнього реставратора спадку Бісмарка. У висновках зазначається, що Федеративна Республіка Німеччина в своїй історичній політиці заперечувала спадок Третього рейху, але адаптувала тяглість інших періодів національної історії. В 1950-ті роки відбулася інституалізація пам'яті про Бісмарка через створення музею. Німецька Демократична Республіка класифікувала Бісмарка як ворога Маркса та оцінювала його історичний спадок у вузьких класових категоріях. Після 1990 року образ Бісмарка в німецькій колективній пам'яті став різноманітним. Ліберальна частина німецького суспільства вважає його ворогом ліберальної демократії. Національно-консервативна частина німецького суспільства ідеалізує історичний спадок Бісмарка.
Авторське право (c) 2026 Сергій Асатуров, Андрій Мартинов https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Територіальна громада як фактор просвітництва та збереження культурної спадщини
У статті досліджено роль територіальної громади як ключового суб’єкта збереження історико-культурного надбання та реалізації просвітницьких ініціатив. Особливу увагу приділено принципу тяглості історичного розвитку та важливості попередніх здобутків, які заклали фундамент для сучасної культурної ідентичності. На прикладі Смирновської територіальної громади Пологівського району Запорізької області проаналізовано практичні кейси взаємодії місцевої влади, закладів культури та мешканців у напрямі популяризації локальної історії. Авторка наголошує на тому, що децентралізація створила нові можливості для самоідентифікації громад через відродження традицій та охорону пам’яток. Висвітлено досвід громади у створенні музейних експозицій, проведенні культурно-масових заходів та залученні молоді до краєзнавчої діяльності. Доведено, що ефективна культурна політика громади не лише сприяє збереженню спадщини, а й стає фактором соціальної згуртованості та формування патріотичної свідомості населення. Дана публікація - це проміжний результат діяльності, бо з 3 березня 2022 року громада зіткнулася з новими викликами внаслідок російської окупації. Доведено, що попередній досвід формування локальної ідентичності та патріотичної свідомості став фундаментом соціальної згуртованості мешканців, навіть, у надскладних умовах тимчасової втрати територіального контролю. Стаття підкреслює, що культурна спадщина Смирновської громади є стратегічним ресурсом, який забезпечує життєстійкість спільноти та стане основою для майбутнього відновлення і деокупації регіону.
Авторське право (c) 2026 Людмила Миколаївна Золотар https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Філософія ефективної дії: від логоцентричного «штурму» до нелінійного іманентного самоздійснення
Метою дослідження є теоретичне обґрунтування та концептуалізація філософії ефективної дії в умовах нелінійного, екологізованого соціокультурного простору шляхом інтеграції категорій досвіду, реальності й тілесності у парадигму іманентного самоздійснення людини. Методи. Методологічну основу роботи становить міждисциплінарний підхід, який поєднує інструменти постструктуралістської онтології, феноменології тілесності та крос-культурної компаративістики. Зокрема, використано метод деконструкції для аналізу класичних праксеологій; онтологічний аналіз нелінійності соціокультурного простору; соматичний підхід для осмислення тілесного досвіду як простору опору зовнішньому кодуванню; а також компаративістський метод для переосмислення інструментальної ефективності через аналіз моделей непрямої дієвості та людиновимірних практик самоскладання. Результати. У межах дослідження здійснено поняттєву експлікацію категорій «ефективність» та «нелінійність» в екософському контексті. Концептуалізовано авторську конструкцію «іманентне самоздійснення» як дієву альтернативу антропологічному вигоранню та руйнівному волюнтаристському «штурму». Обґрунтовано онтологічний статус категорій досвіду, реальності й тілесності як засадничих чинників розгортання екологізованої філософії ефективної дії. Доведено, що тілесність постає джерелом соматичного опору проти деструктивного зовнішнього тиску. Інтегровано конкретні практичні інструменти виробництва суб’єктивності – фукольдіанську парадигму «турботи про себе» та людиновимірні мікростратегії кайдзен – у загальну архітектоніку ненасильницького розвитку (за Ф. Жюльєном), що спирається на внутрішній потенціал ситуації та накопичувальний ефект малих кроків. Висновки. Дослідження демонструє потребу радикального переосмислення праксеологічної матриці сучасної культури. Перехід до іманентного самоздійснення дозволяє зберегти життєздатність людини в нелінійному світі. Наукова новизна результатів полягає у концептуалізації цілісної філософсько-соматичної альтернативи вигоранню, яка повертає суб’єкту право на екологічний життєвий темп та автономію. Отримані висновки мають значення для розвитку філософської антропології, етики, соматичної екології, а також для оптимізації практик особистісного розвитку в епоху цифрових трансформацій.
Авторське право (c) 2026 Ольга Миколаївна Городиська https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Парадигми міжкультурного діалогу в умовах ціннісної фрагментації глобалізованого світу
Актуальність проблеми міжкультурної взаємодії в сучасному світі зумовлена поглибленням ціннісної диференціації, що зумовлена множинністю ідентичностей, конкуренцією нормативних орієнтирів та зростанням комунікативної напруженості. Попри інтенсифікацію культурних контактів, глобалізаційні процеси не забезпечують уніфікації смислових систем, що призводить до фрагментації соціокультурного простору. Наявні підходи демонструють обмежену здатність адекватно інтерпретувати динаміку сучасних викликів, що актуалізує необхідність їхньої систематизації та інтеграції. Метою статті є теоретичне обґрунтування парадигм міжкультурної взаємодії та розроблення алгоритму її ефективної організації в умовах ціннісної фрагментації глобалізованого соціокультурного простору. Методи. Теоретико-методологічну основу дослідження становить поєднання системного, порівняльного та структурно-функціонального підходів у поєднанні з елементами дискурсивного аналізу. Такий комплексний інструментарій дав змогу виявити специфіку трансформації комунікативних практик та узагальнити їх у формі аналітичних моделей. У результаті дослідження систематизовано основні парадигми міжкультурної взаємодії, визначено їхні концептуальні відмінності, обмеження та евристичний потенціал. Установлено, що ціннісна фрагментація неоднозначно впливає на комунікативні процеси, зумовлюючи одночасно їхнє розширення та ускладнення. Доведено ефективність інтегративного підходу для забезпечення адаптивної взаємодії в умовах варіативності ціннісних орієнтацій. Запропоновано поетапну модель організації міжкультурного діалогу, орієнтовану на зниження конфліктності та підвищення ефективності взаєморозуміння. Висновки. Ефективність взаємодії у фрагментованому середовищі визначається здатністю враховувати множинність ціннісних позицій і контекстуальну специфіку комунікації. Обґрунтування доцільності поєднання теоретико-методологічного аналізу з прикладним моделюванням підвищує практичну релевантність наукових напрацювань у сфері міжкультурної взаємодії. Це створює передумови для подальшої інституціоналізації ефективних комунікативних практик у різних соціокультурних середовищах. Результати дослідження можуть застосовуватись для розроблення прикладних моделей регулювання комунікативних процесів у поліетнічних та полікультурних середовищах, а також для вдосконалення стратегій міжкультурної взаємодії в умовах глобальних трансформацій.
Авторське право (c) 2026 Інна Павлівна Саволайнен, Олександр Вадимович Марущак, Олена Володимирівна Титар https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
The Philosophy of Ressentiment from the Angle of Max Scheler’s Polemics with Friedrich Nietzsche
Purpose. This article examines the correlation that exists between ideas of two prominent thinkers of modernity, namely, between Friedrich Nietzsche and Max Scheler regarding ressentiment as a most controversial concept in philosophy. Methodology. The main methodological strategy of the given study is a comparative analysis of the works of Nietzsche and Scheler, as well as those studies that reveal specifics of their scientific heritage. But along with that, this examination involves criticism, which is well known to be inherent in philosophical reflection per se. The criticism here is to do with revealing the extent of validity and credibility of Scheler’s arguments against devaluating Christianity. Novelty of the paper lies in elucidating the correlation between Nietzsche’s and Scheler’s views on ressentiment, with reference to Scheler’s main arguments in favor of the spiritual nature of human being. Results. When examining the given issue, it was revealed that the criticism inherent in Nietzsche concerning Christian ethics is mostly predicated on his anthropological views, which only partially coincide with the views of Scheler, since in contrast to Nietzsche, Scheler’s anthropology is not so unambiguous. The development of Scheler’s thinking around the nature of ressentiment indicates its dependence on a specific synthesis between phenomenological and metaphysical approaches. Furthermore, Scheler resorts to descriptive analysis of a whole range of destructive experiences, which create an affective background of ressentiment. As for the very ressentiment, Scheler sees it completely opposite to Christian mercy, which testifies to the spiritual basis of human nature. It is clear, for Nietzsche, this is not an argument, since he believed neither in mercy nor in goodwill. According to his deep conviction, humans are primarily animals who can only hate and enjoy violence, whereas for Scheler, human creatures are multifaceted beings, which manifest themselves equally in hatred as well as in love. The brilliant phenomenological analysis of human emotional experience enabled Scheler to prove his ‘belief’, as well as that ressentiment itself is secondary, stemming from a range of other feelings; therefore, it is a more complex phenomenon than it might seem at first glance. Additionally, it is worth mentioning that Scheler essentially was only one of the few modern philosophers who tried to substantiate humanness in humans, irrespective of recognition by him for the extreme fragility and vulnerability of this humanness. However, despite the metaphysical context of Scheler’s anthropology, he clearly realized man’s dependence on the power of so-called infernal nature, which manifests itself particularly vividly in ressentiment.
Авторське право (c) 2026 I. A. Sajtarly https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Соціальна солідарність як фундаментальний механізм колективного безпекового мислення
Актуалізацію проблематики соціальної солідарності зумовлено зростанням комплексних безпекових викликів, що потребують не лише інституційних, а й суспільно інтегрованих механізмів реагування. У сучасних умовах безпека дедалі більше залежить від здатності соціуму до консолідації, узгодження дій та формування спільного безпекового бачення. Метою статті є обґрунтування соціальної солідарності як фундаментального механізму формування колективного безпекового мислення шляхом виокремлення її структурних компонентів, аналізу рівнів прояву та визначення механізмів трансформації у колективні безпекові практики. Методологічну основу дослідження становлять системний, структурно-функціональний та аналітико-синтетичний підходи, що дали змогу комплексно дослідити взаємозв’язки між складниками соціальної солідарності, рівнями соціальної взаємодії та формами безпекової поведінки. У результаті дослідження систематизовано структурні компоненти соціальної солідарності (когнітивний, ціннісний, поведінковий та інституційний), які формують підґрунтя колективного безпекового мислення. Визначено взаємозв’язок між рівнями соціальної солідарності та типами безпекових практик, який виявляється у переході від індивідуальних, реактивних стратегій до колективно-стратегічних моделей реагування. Обґрунтовано механізм трансформації соціальної солідарності у колективне безпекове мислення як послідовний і циклічний процес, що охоплює формування довіри, узгодження цінностей, розвиток комунікації, координацію дій та інституціоналізацію спільного досвіду. Висновки. Соціальна солідарність виконує інтегративну та трансформаційну функції у гарантуванні безпеки, являючи собою базову передумову формування узгоджених моделей колективної поведінки. Доведено, що її ефективність визначається не лише наявністю окремих компонентів, а й рівнем їхньої взаємодії та узгодженості у межах соціальної системи. Отримані результати можуть бути використані для удосконалення підходів до формування безпекових стратегій на різних рівнях соціальної організації, зокрема розроблення політик, спрямованих на підвищення соціальної згуртованості та стійкості суспільства до сучасних викликів.
Авторське право (c) 2026 Євген Володимирович Весеньов https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Епістемічна стійкість особистості до дезінформації в умовах цифрового суспільства постправди
Умови цифрового суспільства постправди актуалізують проблему зниження здатності особистості до критичного осмислення інформації, що зумовлено інтенсифікацією дезінформаційних потоків, алгоритмізацією інформаційного середовища і зростанням впливу емоційно забарвлених наративів. За таких умов особливого значення набуває епістемічна стійкість як інтегративна характеристика, що забезпечує здатність індивіда критично оцінювати достовірність інформаційних повідомлень в умовах інформаційної невизначеності. Метою статті є теоретичне обґрунтування сутності епістемічної стійкості особистості до дезінформації та розроблення концептуальної моделі її структури, чинників впливу і процесу формування в умовах цифрового суспільства постправди. Методи дослідження включають аналіз і синтез наукових підходів, систематизацію теоретичних положень, структурно-функціональне моделювання та концептуальне узагальнення. У результаті дослідження виокремлено і систематизовано структурні компоненти епістемічної стійкості (когнітивний, емоційно-регулятивний, поведінковий, ціннісно-смисловий), що дозволило представити її як інтегративну систему взаємопов’язаних характеристик. Ідентифіковано та класифіковано чинники, що визначають її формування, зокрема когнітивні, психологічні, соціальні, технологічні та освітні, які можуть виконувати як дестабілізаційну, так і стабілізаційну функцію. Розроблено процесуальну модель протидії дезінформації, що відображає послідовність етапів епістемічної фільтрації інформації – від первинного сприйняття до формування стійкої когнітивної позиції. Висновки. Отримані результати дозволяють розглядати епістемічну стійкість як динамічну багаторівневу характеристику, що формується в процесі взаємодії особистості з інформаційним середовищем та забезпечує здатність до критичного відбору й інтерпретації інформації. Практичне значення дослідження полягає в можливості використання запропонованої моделі як теоретичного підґрунтя для розроблення освітніх і когнітивних стратегій, спрямованих на підвищення медіаграмотності та розвиток критичного мислення.
Авторське право (c) 2026 Наталія Миколаївна Волошина, Артур Васильович Гангал, Микола Георгійович Санакуєв https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Козаки-характерники та яничари-бекташі: фронтирна модель сакралізації воїнства у степовому прикордонні 16-18 ст.
дослідження спрямоване на подолання фрагментарності національних історіографій шляхом інтеграції українських та османських джерел і застосування міждисциплінарного теоретичного підходу. Запропоновано інтерпретацію фронтиру як продуктивного простору, де сакральне насильство формується як механізм соціальної легітимації, а релігійні практики виступають інструментом інтеграції індивідуального досвіду війни у колективні символічні порядки. Мета: виявити структурні механізми сакралізації воїнства у запорозькому та османському контекстах і обґрунтувати фронтир як ключовий простір генерації сакрально легітимованого насильства. Методи: застосовано інтегрований компаративний підхід, що поєднує історико-джерелознавчий аналіз (українські та османські хроніки, літописи, документи), соціально-філософську інтерпретацію (категорії харизматичної легітимності, антропології насильства), а також елементи frontier studies і теорій сакрального насильства. Використано міждисциплінарний синтез із залученням культурної антропології та історичної соціології. Результати: доведено, що запорозьке козацтво та яничарський корпус функціонують як структурно подібні моделі, у яких військова організація поєднується з релігійно-символічною системою легітимації. Виявлено, що характерництво та бекташійська містика виконують функцію медіації між індивідуальним досвідом насильства і колективними космологічними наративами. Обґрунтовано концепт «фронтирної сакралізації насильства», який включає три взаємопов’язані рівні: інституційний (військова дисципліна), символічний (релігія), просторовий (прикордонний контекст). Показано, що сакральне є не залишковим явищем, а функціональним елементом військових систем. Висновки: сакралізація воїнства у степовому прикордонні 16-18 ст. постає як динамічний процес, що формується на перетині соціальних структур влади та релігійно-символічних систем. Фронтир виступає не периферією, а продуктивним середовищем генерації нових форм ідентичності та легітимації насильства. Запропонована модель фронтирної осциляційної сакралізації дозволяє переосмислити взаємозв’язок між інституційною раціональністю та містичною легітимацією воїнства і може бути застосована до ширшого кола ранньомодерних військових формацій.
Авторське право (c) 2026 Ніна Іванівна Білокопитова, Карім Ель Гуессаб https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Війна як злам філософського мислення у свідомості здобувачів освіти
Сучасний стан українського суспільства характеризується екзистенційним розломом, де війна постає не лише зовнішньою загрозою, а й внутрішнім чинником трансформації когнітивних структур молоді. Для здобувачів освіти злам означає перехід від пасивного накопичення знань до активного пошуку сенсів, буттєвих опор. Проаналізувати та дослідити феномен філософського мислення здобувачів освіти, його динаміку, екстремуми та злами. Встановити причини та наслідки даного феномену. Аналіз філософської літератури про мислення, дозволив концептуалізувати феномен зламу через призму класичної, сучасної філософії, феноменології та антропології. Дослідження аналогій у базових точках філософського мислення, слугували орієнтирами сприйняття світу. Індуктивне узагальнення точок зламу філософського мислення у свідомості здобувачів освіти на сучасному рівні розвитку соціуму. Встановлено, що метафізичний фундамент зламу філософського мислення полягає в тому, що основою для розуміння його природи та людської реакції на нього є екзистенційі страждання. Мислення – це не тільки шлях до істини. Воно народжується з потреби орієнтуватися у світі й виживати в ньому. Ситуація в Україні спричиняє радикальну трансформацію когнітивних стратегій молоді. Війна постає не лише як зовнішній чинник, а як екзистенційний злам, що вимагає переосмислення фундаментальних категорій буття і постає ключовим ресурсом творення нової соціокультурної реальності. Паралельно здобувачі освіти стикаються з технологічними викликами формування нової цифрової суб’єктивності. Взаємодія людського інтелекту з алгоритмами, що здатні моделювати складні біологічні та соціальні процеси, ставить перед молоддю питання про межі автентичного людського мислення. Війна виступає каталізатором переходу від пасивного сприйняття філософських концепцій до активного формування власного світогляду. Використання інтелектуального спадку минулого у поєднанні з опануванням сучасних технологічних інструментів стає основою для подолання кризи свідомості та побудови стійкої когнітивної моделі майбутнього.
Авторське право (c) 2026 Любов Іванівна Юрченко, Тетяна Дмитрівна Чубіна, Людмила Олександрівна Гонтаренко https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Кодові повідомлення (dogwhistles) як прагматико-аргументаційний феномен у сучасному українському публічному дискурсі
Стаття присвячена дослідженню кодових повідомлень (dogwhistles) як окремого прагматико-аргументаційного феномену в сучасному українському публічному дискурсі. Мета дослідження полягає у заповненні концептуальної прогалини: попри активний розвиток теорії кодових повідомлень в англомовних дослідженнях, починаючи з початку 2000-х років, українська академічна спільнота досі не виробила відповідного аналітичного апарату, зважаючи на те, що Україна є середовищем, особливо сприятливим для функціонування цього механізму. Методологічну основу дослідження становить концептуальний аналіз у рамках інструментарію прагматики і теорії аргументації, що спирається на теорію кодових повідомлень Гендерсона і МакРіді [17], концепцію правдоподібного заперечення Соул [25], розрізнення між at-issue і not-at-issue content Поттса [23], а також на корпус україномовних та англомовних досліджень політичного дискурсу. Аналіз трьох прикладів із сучасного українського дискурсу (риторичної формули «традиційні цінності», терміна «переговори» і висловлювання «в Україні одна державна мова») дав змогу запропонувати попередню типологію кодових повідомлень. У ній розрізняються висловлювання зі стабільною і динамічною асиметрією інтерпретації, а також виокремлюються граничні випадки, де асиметрія є властивістю не риторичної стратегії мовця, а самого дискурсивного середовища. Окремо показано, що бінарна модель «широка аудиторія / in-group», розроблена на матеріалі американської виборчої риторики, потребує концептуального розширення для контекстів із нестабільними або конкуруючими спільнотами інтерпретації. У висновку, структурні чинники українського суспільства, такі як політично навантажений білінгвізм, пострадянська традиція езопової мови і конкуренція між проєктами національної ідентичності, не лише сприяють поширенню кодових повідомлень, а й ускладнюють захист від них. Формування концептуального апарату для їх розпізнавання і аналізу розглядається як завдання, що має як академічний, так і практичний вимір для інформаційної стійкості українського суспільства.
Авторське право (c) 2026 Михайло Павлович Мірошник https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
До питання про форми специфікації свідомості у філософії
У статті здійснено філософську концептуалізацію форм специфікації свідомості в контексті взаємодії її суб’єктивного, когнітивного та соціокультурного вимірів. Мета дослідження полягає у теоретичному обґрунтуванні свідомості як багаторівневого феномена та визначенні основних форм її прояву у сучасному філософському дискурсі, а також у виявленні можливостей інтеграції різних підходів до її осмислення. Методи дослідження ґрунтуються на системно-структурному, порівняльному та міждисциплінарному аналізі філософських концепцій свідомості. Застосовано методи концептуального узагальнення, аналізу та синтезу, що дозволили виявити обмеження окремих теоретичних підходів і обґрунтувати необхідність їх інтеграції. Окремо використано компаративний аналіз феноменологічної, аналітичної, когнітивної та соціально-філософської традицій. Результати дослідження показали, що сучасні філософські підходи до свідомості мають фрагментарний характер і зосереджуються на окремих її аспектах: феноменологія – на суб’єктивному досвіді, аналітична філософія – на когнітивно-нейронних механізмах, когнітивна наука – на інформаційній обробці, а соціально-філософські концепції – на дискурсивній та культурній зумовленості. Встановлено, що жоден із підходів не забезпечує цілісного пояснення форм специфікації свідомості. Виявлено основні механізми взаємодії між індивідуальною та колективною свідомістю, серед яких комунікація, інтеріоризація, екстеріоризація, соціальна ідентифікація, символічна медіація та нормативна регуляція. Обґрунтовано, що свідомість функціонує як динамічна система, у якій взаємодіють суб’єктивний, когнітивний та соціокультурний рівні. Висновки полягають у тому, що доцільною є інтеграція існуючих підходів у багаторівневу модель свідомості, яка дозволяє подолати їхню однобічність. Запропоновано розглядати форми специфікації свідомості як способи організації досвіду на різних рівнях її функціонування. Такий підхід створює підґрунтя для подальших міждисциплінарних досліджень свідомості та поглиблює розуміння її структури в умовах сучасного соціокультурного розвитку.
Авторське право (c) 2026 Андрій Денисович Чаус https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Конфлікт моральних і правових цінностей як чинник соціальної фрустрації
Стаття присвячена дослідженню теоретичних і практичних аспектів взаємозв’язку моралі й права, конфлікту моральних і правових цінностей як деструктивного чинника, який породжує ситуацію соціальної фрустрації.иВ умовах сучасної світоглядної кризи, динамічних соціальних змін особливо значення набуває соціально-філософське дослідження проблем, пов'язаних із суперечностями взаємодії моралі і права. Метою статті є дослідження конфлікту моральних і правових цінностей як чинника соціальної фрустрації. Методологія дослідження ґрунтується на використанні сукупності філософських та загальнонаукових методів, зокрема, аксіологічного, діалектичного і феноменологічного, логіко-семантичного, системно-структурного і порівняльно-історичного, теоретико-правового прогнозування та моделювання, методів аналізу та синтезу, індукції й дедукції, а також принципів детерменізму й об’єктивності, цілісності й всебічності та інших. Висновки та перспективи подальших досліджень. На підставі проведеного аналізу зроблено висновок про конфлікт між моральними і правовими цінностями як потужного чинника соціальної фрустрації, що проявляється як на індивідуальному, так і на суспільному рівнях. Фрустрація у цьому контексті постає як маркер втрати моральної легітимності права, свідчить про те, що закон перестав виконувати свою головну функцію – бути інструментом етичної гармонізації соціуму.Доведено, що подолання цього конфлікту вимагає відмови від вузькопозитивістського розуміння права на користь аксіологічної модернізації всієї правової системи, за якої правова норма розглядається як логічне продовження морального консенсусу суспільства. Констатовано, що стабільність суспільства в майбутньому залежатиме від спроможності держави інтегрувати фундаментальні етичні імперативи в архітектуру правових норм, створення інклюзивного середовища, в якому закон захищає людську гідність не лише формально, а й фактично. Висновується, що лише через такий синтез моралі та права можливо трансформувати деструктивну енергію суспільного невдоволення у конструктивний розвиток правової держави та громадянського суспільства. Перспективою подальших досліджень є колективний вимір фрустрації, емпіричне вивчення її рівня в конкретних соціальних групах залежно від типу ціннісного конфлікту.
Авторське право (c) 2026 Леонід Глібович Кочетов https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Алгоритмічне спотворення інформації в цифрових платформах: етичні аспекти
Цифрові технології сьогодні активно впроваджуються у різні сфери суспільного життя, трансформують фундаментальні основи людського буття. Водночас має місце й алгоритмічне спотворення інформації на цифрових платформах, маніпулювання когнітивними вразливостями користувачів. Це потребує соціально-філософського аналізу існуючої парадигми регулювання цифрового простору, вивчення того, як платформи впливають на користувачів, бізнес та суспільство.Метою статті є дослідження морально-етичних колізій та аксіологічних аспектів алгоритмічного спотворення інформації в цифрових платформах, впливу автоматизованої селекції контенту на когнітивну свободу, суб'єктивну істину та соціальну справедливість. Методологія дослідження ґрунтується на філософських, загальнонаукових та конкретно-наукових методах, на синергетичній методології і методах комп'ютерних наук, методах моделювання і прогнозування нейронних мереж, дотримання принципів академічної доброчесності та вирішення правових питань, пов'язаних з інтелектуальною власністю на результати, створені штучним інтелектом. Висновки та перспективи подальших досліджень.иАлгоритмічне спотворення інформації на цифрових платформах є не лише технічною похибкою, а й важливою етичною проблемою, яка трансформує фундаментальні основи людського буття. Механізми фільтрації та ранжування контенту, створюючи «інформаційні бульбашки» та «ехо-камери», деформують пізнавальну діяльність індивіда, обмежують його інтелектуальну автономію та підмінюють об’єктивну реальність персоналізованими конструктами. Це призводить до виникнення «програмованої суб’єктивності», де свобода вибору користувача стає ілюзорною, а процес формування власної думки опиняється під неявним контролем алгоритмічних систем. Констатовано, що соціально-політичні наслідки алгоритмічного маніпулювання потребують перегляду існуючої парадигми правового регулювання цифрового простору. Аргументовано, що конфлікт між правом суспільства на прозорість алгоритмів та комерційною таємницею корпорацій має бути розв’язаний на користь публічного інтересу та захисту прав людини. Впровадження етичних стандартів у цифрову архітектуру є необхідною умовою для запобігання алгоритмічній упередженості, яка загрожує відтворенням та посиленням соціальної несправедливості в автоматизованому середовищі. Доведено, що подолання алгоритмічного спотворення можливе лише через комплексну синергію трьох напрямів: впровадження принципу «етики за проєктом», розробку дієвого національного та міжнародного законодавства, системного розвитку алгоритмічної грамотності населення. Висновується, що лише такий інтегративний підхід дозволить повернути цифровій комунікації її гуманістичне призначення.
Авторське право (c) 2026 Микола Адамович Козловець, Олександр Миколайович Кривонос https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Вплив ініціативи UAME «Music Saves Ukraine» на підтримку та відновлення української культурно-освітньої інфраструктури
Метою дослідження є комплексне дослідження ініціативи «Music Saves Ukraine», реалізованої Всеукраїнською асоціацією музичних подій (UAME), як інструменту культурної дипломатії, спрямованого на підтримку та відновлення культурно-освітньої інфраструктури України в умовах повномасштабної війни. Методологія дослідження базується на поєднанні загальнонаукових і спеціальних методів. Зокрема, культурологічний метод застосовано для осмислення ролі музичної індустрії у процесах міжнародної комунікації та національної репрезентації. Кейс-стаді підхід дозволив здійснити поглиблений аналіз ініціативи «Music Saves Ukraine», її структури, напрямів діяльності та практик взаємодії з міжнародною аудиторією. Порівняльний метод використано для зіставлення традиційних форм культурної дипломатії з новими форматами, що базуються на музичних подіях, благодійних проєктах і транснаціональних колабораціях. Системний підхід дав змогу розглянути ініціативу як складову ширших процесів трансформації культурної дипломатії та розвитку креативних індустрій. Наукова новизна дослідження полягаєчення як інструменту підтримки культурно-освітньої інфраструктури в умовах війни. Висновки дослідження свідч в тому, що вперше здійснено ґрунтовний аналіз ініціативи «Music Saves Ukraine» як інтегрованої моделі культурної дипломатії, яка поєднує музичну індустрію, міжнародну співпрацю та благодійні механізми, а також обґрунтовано її знаать, що ініціатива «Music Saves Ukraine» демонструє ефективність музичної індустрії як інструменту м’якої сили, що сприяє формуванню міжнародної солідарності та забезпечує практичну підтримку культурного сектору. Встановлено, що поєднання культурної репрезентації та фандрейзингових практик є ключовим механізмом сучасної культурної дипломатії. Доведено, що подібні ініціативи не лише сприяють популяризації української культури, але й відіграють важливу роль у відновленні культурно-освітньої інфраструктури. Перспективи подальших досліджень пов’язані з аналізом довгострокового впливу культурних ініціатив на міжнародний імідж України та розвиток креативних індустрій.
Авторське право (c) 2026 Артур Лісний https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Житлова незахищеність внутрішньо переміщених осіб: соціально-філософський аспект
Для пересічного громадянина України розуміння цінності власного житла є глибоко вкоріненим і багатовимірним. В мирний час своя оселя була захистом людини від економічних криз державного і світового рівня, індивідуальних матеріальних труднощів, простором повсякдення, відпочинку і сакральним місцем творення родинної історії. З початком війни мільйони людей стали вимушеними мігрантами і втратили свої домівки внаслідок руйнування житлового фонду чи відсутності доступу до житла у випадку окупації або розширення зони активних бойових дій. Механізми компенсацій існують, але мають суттєві недоліки: де-юре не розраховані на охоплення всіх ВПО, які втратили власне житло; де-факто демонструють складність реалізації і обмежену ефективність. Метою статті є соціально-філософське осмислення житлової незахищеності внутрішньо переміщених осіб як чинника соціального виключення. Встановлено, що житло сприймається не лише як приватна власність і матеріальний ресурс, а й як екзистенційна цінність, пов’язана з поняттями безпеки, стабільності, належності та ідентичності, соціального самоствердження та визнання. Втрата або нестабільність дому руйнує звичні соціальні зв’язки, унеможливлює довгострокове планування життя та поглиблює досвід соціальної й особистісної дезорієнтації. ВПО опиняються в ситуації, коли їхній соціальний статус визначається не лише фактом переміщення, а й обмеженим доступом до базових ресурсів, серед яких житло відіграє ключову роль. У випадку тривалої надскладності або відсутності перспектив кардинального вирішення житлової проблеми категорія «дім» перестає сприйматись як стабільний родинний або індивідуальний простір і набуває ознак тимчасового, негарантованого, чужого та фрагментованого середовища існування. Стверджується, що в умовах тотальних змін у долях людей, які внаслідок війни вимушено стали ВПО, загальної невизначеності їхнього теперішнього і майбутнього, житлова незахищеність призводить до соціального виключення. Водночас житлова незахищеність ВПО, що триває роками, поглиблює стан соціальної нерівності, запускає ланцюгову реакцію соціально-економічних проблем, формує статус нових бідних, провокує спотворення соціальної приналежності. А також підштовхує до усвідомлення себе як зайвих людей в своїй державі, безхатченків із зареєстрованим місцем проживання і ключами.
Авторське право (c) 2026 Ірина Олександрівна Дмитрик https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Резильєнтність як екзистенціал людського буття
У статті здійснено комплексний теоретико-методологічний аналіз феномену резильєнтності як багатомірного екзистенціалу людського буття. На основі синтезу українського психологічного дискурсу В. Климчук [1], Т. Титаренко [4], В. Горбунова [3];фундаментальних іноземних концепцій Е. Мастен [9], Дж. Бонанно [10], Б. Уокер та С. Голлінг [11] розкрито динамічну природу резильєнтності. Особлива увага приділяється метафізичному та релігієзнавчому аспектам стійкості, де вона трактується як сучасна форма «мужності бути» та інструмент подолання небуття через посттравматичне зростання. Обґрунтовано перехід від індивідуального копінгу до національної адаптивності в умовах війни. Мета дослідження. Полягає в цілісному світоглядно-філософському обґрунтуванні феномену резильєнтності як багатомірного екзистенціалу, що забезпечує збереження суб’єктності особистості та нації в умовах граничних криз. Результати дослідження. У результаті проведеного дослідження було встановлено, що резильєнтність є активною позицією особистості, яка трансформує біль у досвід через механізми посттравматичного зростання. Доведено, що цей феномен працює на трьох рівнях: психологічному, як робота базових адаптивних систем; духовному, як антропологічна передумова віри та «гранична стійкість» у стані відчаю; системному, як здатність держави та суспільства до самоорганізації та якісного стрибка через фазу реорганізації. Виявлено, що резильєнтність виконує психотерапевтичну роль «спасіння без Спасителя», запобігаючи падінню суб’єкта в нігілізм. Висновки. Узагальнення наукових підходів і теоретичних концепцій дозволило розкрити резильєнтність як універсальний онтологічний екзистенціал - динамічну силу, що забезпечує тривалість буття через його постійне самооновлення. Вона є точкою перетину біологічного «життєвого пориву», психологічної волі до сенсу та релігійної мужності. У контексті сучасної України резильєнтність трансформувалася з індивідуальної навички в колективну стратегію ствердження життя попри загрозу небуття, підтверджуючи статус людини як творця смислів навіть в умовах граничного хаосу.
Авторське право (c) 2026 Віталій Анатолійович Албур https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Філософсько-антропологічний вимір інформаційно-комунікативного суспільства
На сучасному етапі розвитку людства визначального значення набувають інформаційно-комунікативні технології, які радикально трансформують онтологічні засади людського існування. Виникає гостра потреба у філософсько-антропологічному осмисленні того, як цифрова реальність переформатовує фундаментальні категорії суб’єктності, ідентичності та свободи волі.Метою статті є філософсько-антропологічний аналіз трансформацій людського буття в умовах інформаційно-комунікативного суспільства.Методологія дослідження ґрунтується насукупності взаємопов'язаних та взаємодоповнюючих філософських і загальнонаукових методів пізнання. У статті використанодіалектичний і герменевтичний методи, метод критичного аналізу, феноменологічний, антропологічний й системно-синергетичнийпідходи. Висновки та перспективи подальших досліджень. У статті обґрунтовано, що інформаційно-комунікативне суспільство докорінно змінює архітектоніку людського буття, перетворюючи цифрову реальність з інструментальної сфери на онтологічний фундамент сучасної цивілізації. Аргументовано, що головним антропологічним ризиком цієї трансформації є поступова втрата суб’єктності через розмивання меж між власною волею індивіда та алгоритмічними приписами мережевого середовища. Людина опиняється в ситуації «м’якого детермінізму», де свобода волі нівелюється предиктивними системами, що звужують простір автентичного вибору до меж споживчих чи ідеологічних шаблонів, позбавляючи особистість здатності до глибокої екзистенційної рефлексії.Доведено, що подолання кризи ідентичності в умовах тотальної цифровізації можливе лише через актуалізацію філософсько-антропологічного підходу, який стверджує пріоритет людської автономії над технологічною доцільністю. Висновується, що збереження «людського в людині» вимагає формування нової цифрової етики та культури мислення, що базуються на здатності суб’єкта до дистанціювання від алгоритмічного шуму. Визначено перспективи вироблення нової гуманітарної парадигми, яка б відповідала викликам епохи «post-human».
Авторське право (c) 2026 Максим Валерійович Мошковський https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Мережева ідентичність як форма соціального існування
У статті розглядається мережева ідентичність як форма соціального існування. Мета. Метою статті є теоретичне осмислення мережевої ідентичності як форми соціального існування особистості в умовах цифрового суспільства, визначення її сутнісних характеристик, структурних компонентів та особливостей функціонування в сучасному комунікативному просторі. Методи. Для досягнення поставленої мети використано комплекс загальнонаукових і теоретичних методів дослідження. Застосовано методи аналізу, синтезу, узагальнення та систематизації наукових джерел з проблематики цифрової соціальності та мережевої ідентичності. Порівняльний аналіз дозволив виокремити основні підходи до розуміння феномену мережевої ідентичності та визначити особливості її функціонування у сучасному інформаційному суспільстві. Результати. У результаті дослідження встановлено, що мережева ідентичність є складним багатовимірним феноменом, який формується під впливом соціальних, психологічних і технологічних чинників. Визначено, що у сучасному науковому дискурсі мережева ідентичність трактується як динамічна система цифрової самопрезентації, соціальної взаємодії та конструювання особистісного досвіду у віртуальному середовищі. З’ясовано, що структура мережевої ідентичності включає когнітивний, емоційно-ціннісний, поведінково-комунікативний, символічно-візуальний та рефлексивний компоненти, які перебувають у постійній взаємодії. Встановлено, що мережева ідентичність характеризується варіативністю, динамічністю та залежністю від алгоритмізованого цифрового простору. Окреслено соціально-психологічні наслідки функціонування особистості в умовах гібридної реальності, серед яких трансформація процесів самоідентифікації, зміна характеру міжособистісної комунікації, вплив цифрового середовища на емоційний стан особистості та посилення залежності від соціального схвалення. Водночас визначено, що цифровий простір створює нові можливості для самореалізації, професійного розвитку та соціальної підтримки. Висновки. Доведено, що мережева ідентичність є новітньою формою соціального існування особистості в умовах цифрового суспільства, яка поєднує елементи самопрезентації, соціальної взаємодії та цифрового конструювання «Я». Її формування відбувається під впливом соціальних і технологічних механізмів, що змінюють традиційні уявлення про ідентичність та способи соціальної взаємодії.
Авторське право (c) 2026 Ігор Миколайович Гоян, Андрій Ігорович Петранюк https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Потенціал португальської моделі філософської освіти для української освітньої практики
дослідження присвячене аналізу організаційно-методологічних особливостей навчання філософії в португальській системі освіти та змістовної складової інструментів, які в ній використовуються. Метою дослідження є потенційна корисність португальської моделі навчання філософії для розуміння можливих шляхів розвитку української освітньої практики. Методи, застосовані для отримання релевантних результатів, включають: узагальнення позицій вітчизняних дослідників щодо змісту та форми філософської освіти; аналіз документів (законодавчих норм, статистичних даних, навчальних планів та програм навчальних дисциплін філософського спрямування); case study (аналіз змісту конкретних навчальних інструментів – підручників, які використовуються в португальській системі освіти). Результати: З’ясовано, що найважливіша особливість формального аспекту португальської моделі викладання/вивчення філософії – це широке коло реципієнтів на ранньому етапі здобування освіти. Встановлено, що змістовна складова дисципліни «Філософія» в системі загальної та вищої освіти Португалії передбачає суттєву залежність від англійськомовної традиції постановки та розв’язання філософських проблем. Висновки: Португальський досвід викладання/вивчення філософії може бути використаний агентами освітньої системи України в частині орієнтації на раннє залучення молодих людей до базової філософської освіти, проблемний (а не історико-філософський) виклад матеріалу, розвиток перекладацької традиції та посилене вивчення іноземних мов майбутніми фахівцями, що сприятиме інтеграції корпусу філософських ідей західної цивілізації в український культурний контекст. Однак, окреслення контурів шляху, яким може рухатися викладання філософії в Україні, має враховувати не тільки потребу в євроінтеграції, але й необхідність збереження національної ідентичності.
Авторське право (c) 2026 Ростислав Петрович Даниляк, Тетяна Олександрівна Гайналь, Світлана Іванівна Білоус https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Формальний та смисловий аспекти символу та символізації в цифровій культурі
Стаття присвячена філософському осмисленню формального та смислового аспектів символу в умовах цифрової культури ХХІ століття. У дослідженні проаналізовано трансформацію процесів символізації під впливом алгоритмічної медіації, розвитку штучного інтелекту, мережевих форм комунікації та цифрових медіа. Обґрунтовано, що в сучасному інформаційному середовищі символ перестає бути виключно репрезентативним знаком і постає як динамічна, гібридна та процесуальна структура смислогенерації. Особливу увагу приділено співвідношенню формального виміру символу, пов’язаного з алгоритмічною обробкою, обчислюваністю та функціонуванням у цифрових системах, і смислового виміру, який визначається інтерпретацією, досвідом, інтенціональністю та культурним контекстом. У статті систематизовано сучасні підходи до аналізу символу в межах аналітичної, феноменологічної та метамодерної парадигм. Показано, що аналітична традиція акцентує можливість формалізації символічних структур і розглядає символ як елемент алгоритмічної системи, однак виявляє обмеженість суто синтаксичної маніпуляції символами без урахування їхнього смислового виміру. Феноменологічний підхід наголошує на тілесності, афективності та інтерсуб’єктивності символізації, демонструючи, що навіть цифрові символи залишаються вкоріненими у життєсвіті суб’єкта. Метамодерна перспектива інтерпретує символ як осцилятивну структуру, що функціонує між формою і смислом, алгоритмом і досвідом, іронією та щирістю. Окрему увагу приділено проблемі наративної онтології та ролі символу в процесах конструювання пам’яті, ідентичності й колективного досвіду. Доведено, що в цифровій культурі символ функціонує як смисловий хаб в межах мережевих і наративних структур, а процес символізації набуває розподіленого характеру через участь алгоритмів і машинних агентів у виробництві культурних форм. Проаналізовано сучасні українські та зарубіжні філософські дослідження символу, що демонструють перехід від класичної семіотики до комплексного розуміння символізації як процесу взаємодії людини, технології та цифрового середовища. У висновках обґрунтовано, що символ у цифрову епоху набуває статусу багатовимірної структури, яка поєднує формальні, смислові, наративні та технологічні виміри. Перспективи подальших досліджень пов’язані з аналізом техно-інтенціональності, етичних аспектів алгоритмічної смислогенерації та трансформації колективної свідомості в умовах розвитку штучного інтелекту.
Авторське право (c) 2026 Павло Васильович Кретов, Богдан Володимирович Козак, Олена Іванівна Кретова https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Риторичні репрезентації як трансформація класичної риторики в цифровому просторі
У статті досліджуються питання сучасного стану риторики в умовах цифровізованого суспільства. Отримані результати дають підстави для уведення поняття «риторичні репрезентації» до сучасного наукового дискурсу. З часів античності риторика була не просто мистецтвом, а цілісною та теоретично розробленою системою красномовства: існував чіткий розподіл родів промов, визначалися сфери застосування риторики, сформувався риторичний канон, а характеристики ідеального оратора були ретельно описані. Однак ці положення зберігали актуальність лише в межах тогочасного соціально-політичного та культурного простору. Сьогодні фізичний світ людини є співонтологічним із простором цифровим, який своєю сутністю нівелює класичний риторичний фундамент. За кілька десятиліть з’явилися такі поняття, як «digital-риторика», «чорна риторика», «медіариторика», «цифрова риторика» та інші, що зміщують риторику в площину популізму й моди радше, ніж мистецтва чи об’єкта наукового дослідження. З огляду на особливості цифрового простору, посилення ролі візуального зображення в комунікативній дії, активне використання аудіоефектів та плюралізм можливостей вербалізації, автори, спираючись на класичну риторику, пропонують увести новий термін — «риторичні репрезентації». Відповідно, мета запропонованої роботи полягає в теоретичному обґрунтуванні введення цього терміна до понятійного апарату гуманітарних наук. Для проведення дослідження використано такі методи: порівняльно-історичний (для дослідження трансформації риторики впродовж історії), герменевтичний, структуралістський (для побудови моделі риторичних репрезентацій), а також метод узагальнення для систематизації отриманих результатів. У висновках дослідження запропоновано чітке визначення поняття «риторичні репрезентації» та його сутнісних особливостей, а також розроблено модель п’яти риторичних етапів в умовах цифрового простору, що поєднує процеси візуалізації та вербалізації.
Авторське право (c) 2026 Іван Васильович Карпенко, Валерія Вікторівна Ткаченко https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Вірус регресу: Деконструкція пандемічного міфу про загибель Античного світу
Мета дослідження полягає у системній деконструкції пандемічних міфів Античності як специфічних інструментів соціально-політичного управління та інформаційного моделювання регресу. Робота спрямована на переосмислення ролі масових епідемій у занепаді Римської імперії через виявлення ідеологічних нашарувань у наративних джерелах та аналіз механізмів легітимації адміністративної деградації через апеляцію до біологічних загроз. Методологія дослідження базується на міждисциплінарному синтезі історичного ревізіонізму, соціології знання та компаративного текстологічного аналізу. Центральне місце посідає метод деконструкції «Чорної легенди», що дозволяє інтерпретувати пандемію як управлінський конструкт. Робота спирається на принципи кількісного скептицизму, де свідчення античних хроністів верифікуються через зіставлення з археологічними даними, економічними показниками та аналізом ресурсних витрат на масштабні архітектурні проєкти, зокрема на прикладі будівництва Софійського собору. Результати дослідження демонструють, що описи пандемій у пізньоантичних джерелах (зокрема у Прокопія Кесарійського та єпископа Кіпріана) значною мірою є літературною симуляцією та копіюванням канонічних штампів Фукідіда. Виявлено «архітектурно-економічний парадокс», який полягає у збереженні високої господарської та будівельної активності держави на тлі декларативного вимирання населення. Доведено, що епідемії використовувалися як «інформаційний щит» для прикриття демонтажу складних цивілізаційних структур, зміни ідеологічних парадигм та захоплення організаційного лідерства новими елітами в умовах штучно спровокованого суспільного хаосу. Наукова новизна полягає у докорінному перегляді ролі пандемій у загибелі Античного світу не як природного фактора, а як специфічного інформаційного механізму легітимації соціокультурного регресу. У роботі вперше застосовано концепцію «вірусу регресу», яка дозволяє інтерпретувати пандемічні наративи як інструмент управління історичною пам’яттю та приховування реальних причин адміністративного й технологічного колапсу. Доведено маніпулятивність пандемічного міфу в системі античного державного піару через аналіз невідповідності між «текстом про вимирання» та реальністю наявного ресурсу. Висновки підтверджують, що занепад Античного світу був не біологічною подією, а результатом ураження інформаційного поля цивілізації «вірусом регресу». Пандемічний міф виявився ефективним інструментом легітимації переходу до ірраціональних доктрин управління, оскільки дозволяв трансформувати системну деградацію інститутів у «неминуче стихійне лихо». Сучасні археологічні та палеогенетичні дані підтверджують стійкість античної мегамашини, що остаточно виводить тему пандемій з площини медицини у площину технологій соціальної інженерії та масових комунікацій.
Авторське право (c) 2026 А. О. Сошніков https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Ordinary and Extraordinary in Contemporary Art: Toward the Problem of Legitimizing the Unique and Reproducible in the Philosophy of Culture
The article is devoted to the analysis of the opposition of the ordinary and extraordinary in contemporary art through the prism of the philosophy of culture and the problem of legitimizing the artistic gesture. The purpose of the study is a philosophical and anthropological analysis of the opposition of the ordinary and extraordinary in contemporary art. Methods: hermeneutics, philosophical and anthropological and art historical analysis. Based on the material of the work of the Argentine artist Ides Kilen, Berlin museums and Ukrainian artists, the phenomenon of recognition, autonomy of the creative process, as well as the special status of a unique work in the conditions of reproducibility are considered. The thesis about the transformation of the criteria of artistic value in the era of digitalization and postmodernity is substantiated. Scientific results 1. The ordinary in the conditions of contemporary art is a structural condition of the extraordinary. 2. Uniqueness is transformed from a property into an effect. 3. Legitimation is contingent and event-based. 4. Ires Kilen (duration and bodily practice), Hamlet Zinkіvski (existential gesture) and the Berlin scene (institutionalization and hybrid generation) represent three models of contemporary art. In the digital age, art exists as a mode of circulation. Conclusions. In contemporary art, uniqueness is no longer tied to the object, and institutions perform the function of a «translator», therefore reproducibility does not destroy value. The shift in the ontology of art from the object of art to its procedural feature, which, in turn, depends on the context and network factor, is explored, which establishes new criteria for artistic value and legitimation. Therefore, in contemporary culture, the extraordinary is not an exception, but a way of organizing experience in different modes of reality. In Ires Kilen, the extraordinary is time and body, in Zinkіvskiy’s Hamlet the extraordinary is the everyday, in military Kharkiv the extraordinary acts as the limit of life, in Berlin the extraordinary as an institution and an algorithm. Uniqueness in the contemporary artistic situation is ensured by a set of spatio-temporal characteristics and methods of legitimation. Adding the military Ukrainian context radically strengthens the main thesis of our study, when in contemporary art the extraordinary is no longer an exception, it is a function of the limit situation, where life itself becomes an artistic gesture.
Авторське право (c) 2026 Natalya Fradkinа, Viktoriia Alimova https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Співвідношення відповідальності та безсуб'єктності – проблема автоматизації управлінських рішень
Мета: розкрити причини безсуб'єктності управлінця та способів підтримки його суб'єктності за умов розвитку технологій ШІ. Методи: використання матеріалістичної діалектики, аналізу, системного підходу та уявного експерименту. Результати: діяльність керівника трудового колективу розглянута крізь призму діяльності суб'єкта, який має обґрунтовано відповідати за прийняті рішення. Показано, що індивід, який може довільно позиціонувати себе стосовно власної відповідальності, прагнути її мінімізувати, що опосередковано призводить до втрати суб'єктності - і цей шлях розвитку юридичних осіб регулярно відтворювався в історії. Безсуб'єктність, як відсутність волі та нерефлексивне дотримання алгоритму, неминуче веде до вразливості підприємства перед конкурентами. Однак, економічна безсуб'єктність управлінців у сучасних умовах зростає через автоматизацію прийняття частини управлінських рішень. ШІ-менеджери необхідні для швидкості прийняття управлінських рішень, а також для перманентного рішення оптимізаційних завдань. Висновки: розвиток ШІ в близькій історичній перспективі дозволить керівникам підприємств зберігати суб'єктність лише як особам, які трансформують інерційний розвиток підконтрольної їм виробничої структури у висхідний розвиток. Вищим виразом стратегування стає визначення цілей існування підприємства: коли суб'єкт-управлінець має взяти він відповідальність за неоптимальні, у межах існуючих прогнозів, рішення. Але й ця позиція має обмеження: коли ШІ зможуть краще, ніж окремі керівники, враховувати потреби соціуму та аналізувати перспективи його розвитку, як цілого, зможуть краще прогнозувати тенденції розвитку техносфери, матимуть ширший кругозір - тоді суперечність оптимізаційних та інноваційних підходів може бути цілком втілена. А інтенції людей-керівників можна розглядати як хаотичні прояви афектів.
Авторське право (c) 2026 Станіслав Сергійович Бескаравайний, Володимир Миколайович Кондратюк https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Вплив філософії етики на зміст і практику громадянської освіти в закладах загальної середньої освіти
Метою статті є визначення місця та ролі філософії етики у шкільному курсі громадянської освіти в закладах загальної середньої освіти, а також розкриття її значення для формування ціннісних орієнтацій, моральної свідомості та громадянських компетентностей учнів. У дослідженні використано комплекс загальнонаукових і теоретичних методів, зокрема аналіз і синтез для узагальнення наукових підходів до проблеми, порівняльний метод для виявлення взаємозв’язків між філософськими та освітніми компонентами громадянської освіти, а також інтерпретаційний метод для осмислення змісту етичних категорій у навчальному процесі. Отримані результати демонструють, що шкільний курс громадянської освіти має виразний філософський характер, оскільки спрямований на формування цілісного світогляду учнів, що передбачає не лише засвоєння знань, а й їх осмислення у контексті фундаментальних питань людського буття. Інтегрований зміст громадянської освіти ґрунтується на філософському підході, який забезпечує їх смислову єдність. Встановлено, що філософія етики виступає ключовим чинником формування ціннісних орієнтацій учнів, зокрема відповідальності, громадянської участі та усвідомлення взаємозв’язку між правом, мораллю і соціальною справедливістю. Показано, що етичний компонент сприяє розвитку здатності до етичної рефлексії, морального вибору та відповідальної поведінки в суспільстві. У висновках до статті визначено, що філософія етики забезпечує формування морально зрілої, соціально відповідальної та активної особистості, здатної до свідомої участі в демократичному суспільстві. Етичний компонент виступає не лише теоретичною основою, але й практичним інструментом виховання сучасного громадянина, оскільки сприяє усвідомленому прийняттю рішень і регуляції поведінки в реальних життєвих ситуаціях.
Авторське право (c) 2026 Марія Михайлівна Шніцер, Ігор Омелянович Шніцер https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Протестантська етика в умовах війни та повоєнного відновлення України
Стаття присвячена аналізу протестантської етики як ціннісного ресурсу для українського суспільства в умовах повномасштабної російської агресії та майбутнього повоєнного відновлення. Досліджено концептуальну спадщину Макса Вебера, зокрема ідею покликання, аскетичної дисципліни, індивідуальної відповідальності та підзвітності як засад громадянського суспільства. Розмежовано протестантизм як конфесію і протестантську етику як ціннісну систему, що дозволяє аналізувати її як культурний феномен поза конфесійними межами. Показано, що протестантські громади України, передусім баптистські та п'ятидесятницькі та виявили непропорційно високий рівень організованості та ефективності в гуманітарній відповіді на воєнну кризу. Встановлено, що масова волонтерська мобілізація 2022–2026 років демонструє ціннісну граматику, функціонально близьку до протестантської етики: індивідуальна ініціатива, підзвітність, відповідальність за спільне благо. Визначено три ключові ціннісні ресурси для повоєнного відновлення, а саме культура праці як покликання, підзвітність як антикорупційний механізм та горизонтальна самоорганізація як модель громадянського суспільства. Водночас виявлено напруження між протестантською ціннісною системою та особливостями українського соціокультурного контексту. Розглянуто дискусійне питання про можливість секулярного засвоєння протестантської трудової етики поза живою релігійною традицією, з посиланням на досвід Японії, Південної Кореї та Тайваню. Аргументовано, що ціннісна система, відірвана від інституційного середовища, ризикує перетворитися на декларацію без практичного ефекту. Ключовим завданням для України визначено інституційне закріплення і масштабування ціннісного імпульсу волонтерської культури через громадянські, освітні та професійні структури. Зроблено висновок, що засвоєння протестантської ціннісної спадщини можливе лише через критичний діалог із власними культурними матрицями, а не механічне перенесення.
Авторське право (c) 2026 Іван Богданович Остащук https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Соціальні медіа в цифровій дипломатії: комунікативні можливості, етичні вимоги та інформаційна безпека
у статті проаналізовано соціальні медіа як інструмент дипломатичної комунікації в умовах цифровізації міжнародних відносин, посилення ролі публічної дипломатії та зростання значення інформаційної безпеки у зовнішньополітичній діяльності держави. Окреслено сутність дипломатичної комунікації, її основні функції, зміну традиційних каналів дипломатичного спілкування та поступове перенесення частини офіційної взаємодії у цифрове середовище. Розкрито можливості соціальних мереж для оперативного поширення офіційної інформації, підтримання зв’язку з громадськістю, комунікації з іноземними аудиторіями, реалізації публічної дипломатії, реагування на кризові ситуації та формування міжнародного іміджу держави. Узагальнено особливості використання Twitter(Х), Facebook, Instagram, YouTube, TikTok і Telegram у діяльності міністерств закордонних справ, посольств, консульств та міжнародних організацій, оскільки ці платформи забезпечують швидке інформування, візуальне пояснення позиції держави, підтримку громадян за кордоном і залучення ширшої аудиторії до міжнародного діалогу. За допомогою аналізу наукової літератури, нормативних матеріалів, порівняльного підходу й контент-аналізу встановлено, що цифрова дипломатія поєднує інформаційну, репрезентативну, кризову та іміджеву функції, а її ефективність залежить від професійного планування змісту повідомлень, своєчасності реагування та технічної захищеності офіційних ресурсів. Охарактеризовано організаційні, документаційні, етичні та безпекові аспекти ведення офіційних сторінок дипломатичних установ, зокрема вимоги до точності повідомлень, узгодженості комунікаційної стратегії, культурної чутливості, захисту персональних даних, архівування цифрових матеріалів і дотримання дипломатичного етикету в онлайн-середовищі. Визначено ризики, пов’язані з дезінформацією, фейковими акаунтами, кібератаками, фішингом, витоком конфіденційної інформації та репутаційними втратами, які можуть виникати через помилки в офіційній цифровій комунікації. Наукова новизна статті полягає в поєднанні аналізу комунікативного потенціалу соціальних медіа з оцінкою етичних вимог, документаційної організації та безпекових обмежень, що дає змогу розглядати цифрову дипломатію не лише як канал поширення інформації, а як комплексну систему управління офіційною міжнародною комунікацією. Практичне значення дослідження полягає в можливості використання сформульованих положень для удосконалення ведення офіційних акаунтів дипломатичних установ, підготовки комунікаційних регламентів, навчання персоналу та розроблення заходів протидії інформаційним загрозам.
Авторське право (c) 2026 Катерина Юріївна Огньова https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Визнання релігійних організацій критично важливими в умовах війни як новий виклик державно-церковних відносин в Україні
Стаття присвячена комплексному дослідженню правових, соціальних та політичних аспектів інтеграції релігійних організацій у систему критичної інфраструктури України в умовах воєнного стану. Обґрунтувано необхідність нормативного визнання соціальної ролі церков як суб’єктів, що забезпечують стійкість суспільства під час збройного конфлікту. У роботі використано порівняльний аналіз законодавства України та зарубіжних держав (США, Канади, Великої Британії, ЄС), системно-структурний аналіз функцій релігійних організацій, а також інтерпретативний аналіз норм міжнародного гуманітарного права та Конституції України. Доведено, що в умовах війни релігійні організації в Україні фактично виконують п’ять критичних функцій: гуманітарну (розподіл допомоги), психологічну (реабілітація та душпастирство), соціальну згуртованість (відновлення горизонтальної довіри), волонтерсько-логістичну та функцію збереження національної ідентичності. Виявлено чотири блоки викликів для такого визнання: конституційні обмеження (відокремлення церкви від держави), складність диференціації конфесій у поліконфесійному середовищі (особливо в контексті зв’язків з РПЦ), практичні труднощі фізичного та інформаційного захисту, а також невідповідність між логікою захисту об’єктів культури у міжнародному праві та функціональним підходом критичної інфраструктури Встановлено, що чинний галузевий підхід у законодавстві України не враховує роль релігійних суб’єктів як «агентів стійкості». На основі аналізу трьох міжнародних моделей (прямого включення, партнерства та функціонального визнання) автором обґрунтовано, що для України найбільш прийнятною є адаптована модель функціонального визнання. Вона передбачає закріплення ролі церков у системі цивільного захисту через добровільні угоди про партнерство без формального включення до реєстру критичних об’єктів, що дозволяє зберегти їхню інституційну автономію та уникнути надмірного державного контролю.
Авторське право (c) 2026 Роман Володимирович Орловський https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Гомілетика як частина практичного богослов’я в адвентистській традиції: богословський та місійний виміри
У статті досліджується місце і роль гомілетики в системі практичного богословʼя Церкви адвентистів сьомого дня. Актуальність дослідження обумовлена тим, що в богословській освіті адвентистів гомілетика нерідко зводиться до технічного курсу ораторської майстерності, позбавленого належного богословського обґрунтування; водночас у сучасному богословському дискурсі зростає інтерес до практичного богословʼя як самостійної наукової галузі, що рефлексує над живою практикою Церкви. Метою статті є систематичне обґрунтування органічного звʼязку гомілетики з практичним богословʼям та виявлення специфічного профілю адвентистської проповіді через аналіз її ключових структурних вимірів.Методологічну основу дослідження становлять богословсько-аналітичний та порівняльний методи. Дослідження спирається на класичне визначення практичного богословʼя Г. Гайтінка як «емпірично орієнтованої богословської теорії про посередництво християнської віри в практиці сучасного суспільства», а також на чотирирівневу функціональну модель Р. Осмера.У статті доводиться, що гомілетика входить до системи практичного богословʼя не як технічна надбудова, а як фундаментальна складова, в якій богословʼя реалізується в живій практиці Церкви. Встановлено, що адвентистська гомілетика визначається трьома взаємопов'язаними структурними вимірами. Перший – біблійний: адвентистська проповідь ґрунтується на принципі Sola Scriptura і є духовно наснаженим проголошенням єдиної ідеї з Божого Слова на основі граматично-богословської екзегези; вона є практичним продовженням біблійного богословʼя, що забезпечує перехід від дескриптивного аналізу Писання до нормативного звернення до громади. Другий – місійно-есхатологічний: адвентистська проповідь укорінена в Трьохангельській вістці (Об. 14:6–12), яка є телеологічним принципом усієї богословської системи деномінації та надає проповіді характеру невідкладного місійного звернення до суспільства і світу. Третій – формативний через проповідь специфічно адвентистські доктрини (субота, вчення про тіло як храм Святого Духа, концепція великої боротьби) переводяться на мову конкретного способу христянського життя громади.Показано, що проповідь охоплює всі чотири функції практичного богословʼя за Осмером (описову, інтерпретативну, нормативну, прагматичну), а тому є не лише передачею інформації, а повноцінною формою богословської практики. Зроблено висновок, що розгляд гомілетики в контексті практичного богослов'я дозволяє подолати штучне протиставлення теоретичного і практичного богослов'я та повернути проповіді її богословський і місійний статус. Результати дослідження є значущими як для богословської освіти, так і для пасторської практики в українському контексті.
Авторське право (c) 2026 Ігор Ілліч Корещук, Вячеслав Іванович Корчук https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Віртуальна тілесність як новий обʼєкт філософської рефлексії
Актуальність дослідження зумовлена стрімким розвитком цифрових технологій, віртуальних середовищ, метавсесвітів і платформ мережевої взаємодії, що трансформують традиційні уявлення про тілесність, способи людської присутності та механізми самоідентифікації особистості. У сучасному інформаційному суспільстві тіло дедалі частіше функціонує не лише як фізична чи біологічна реальність, а і як цифрово сконструйований образ, інтегрований у систему медіакомунікації та віртуальної взаємодії. Це актуалізує необхідність філософського осмислення віртуальної тілесності як нового феномену цифрової культури та складного соціокультурного явища. Метою статті визначено формування цілісного філософського підходу до інтерпретації віртуальної тілесності як специфічної форми людської присутності та саморепрезентації в умовах цифровізації соціокультурного простору. Методи. У процесі дослідження використано філософсько-антропологічний, соціокультурний, феноменологічний та міждисциплінарний підходи, а також методи теоретичного узагальнення, структурно-функціонального аналізу й концептуальної інтерпретації цифрових форм тілесності. Результати. Досліджено особливості трансформації тілесного досвіду в умовах віртуалізації комунікативного простору. Виявлено, що цифрові технології змінюють механізми самопрезентації, соціальної взаємодії та формування особистісної ідентичності. Доведено, що віртуальна тілесність набуває ознак самостійного соціокультурного та філософського феномену, який поєднує антропологічні, медіакультурні та технологічні характеристики сучасного цифрового буття. Обґрунтовано, що поширення технологій VR, AR, цифрових аватарів і генеративного контенту сприяє формуванню нових моделей цифрової ідентичності, але водночас посилює ризики фрагментації особистісного «Я», маніпуляції цифровими образами та залежності від алгоритмізованих форм соціального схвалення.Висновки. Узагальнено, що віртуальна тілесність у сучасному інформаційному суспільстві перетворюється на окремий об’єкт філософської рефлексії, через який переосмислюються межі людської автентичності, тілесності та соціальної присутності. Перспективи подальших досліджень пов’язані з аналізом впливу штучного інтелекту, метавсесвітів та імерсивних технологій на трансформацію людської ідентичності, етичних принципів цифрової взаємодії та антропологічних характеристик цифрового суспільства.
Авторське право (c) 2026 Ольга Олегівна Потіщук, Уляна Миколаївна Мараєва, Зоріслав Юрійович Макаров https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Digitalization and Transformation of the Subject in the European and Ukrainian Context: A Philosophical-Anthropological Perspective
The article examines the transformation of the human subject in the context of modern digitalization through the prism of philosophical anthropology, phenomenology, digital ethics, and social philosophy. The aim is to study the transformation of the subject in the context of digitalization in the European and Ukrainian contexts from the standpoint of philosophical anthropology and modern digital ethics. Methods. The article uses an interdisciplinary approach that combines phenomenology (Bernhard Waldenfels), concepts of digital ethics (Luciano Floridi), theories of platform society (Jan van Dijk), posthumanist concepts of Rosie Braidotti, and modern studies of digital anthropology. Conclusions. The changes that occur in subjectivity under the influence of algorithmization of social practices, artificial intelligence, platform capitalism, and digital networks are analyzed. Special attention is paid to the correlation of the European and Ukrainian contexts of digitalization, in particular the impact of the 2022–2025 war on the formation of new models of digital subjectivity, digital memory and digital citizenship. It is shown that the modern subject increasingly functions as a «network subject», included in the structures of digital control, information overload and algorithmic modeling of behavior. At the same time, digital technologies create new opportunities for self-organization, cultural memory, political mobilization and expansion of communicative horizons. Results. The philosophical and anthropological potential of the new digital subject and the ethical consequences of the renewal of subjectivity are determined. It is argued that the Ukrainian experience of digitalization in war conditions demonstrates a specific form of «existential digitalization», in which digital technologies become not only a means of communication, but also a tool for survival, preservation of collective memory and cultural identity.
Авторське право (c) 2026 Nikita Dronov https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Шлюб і сім’я в українській культурній традиції як простір моральної відповідальності, релігійного благословення та збереження національної ідентичності
У статті досліджується феномен шлюбу і сімʼї в українській культурній традиції крізь призму трьох взаємоповʼязаних і взаємообумовлених вимірів: морально-етичного, релігійно-сакрального та національно-ідентифікаційного. Обґрунтовано, що зазначені виміри не існують ізольовано, а утворюють цілісний духовно-ціннісний простір, у межах якого українська сімʼя здійснювала свою соціокультурну функцію. У морально-етичному аспекті розглядаються традиційні уявлення про шлюб як відповідальний перед родом і громадою союз, заснований на добровільній злагоді, вірності та взаємній турботі. Показано, що моральна відповідальність подружжя у народній свідомості поширювалася не лише на двох партнерів, а охоплювала дітей, батьків і всю родинну спільноту. Аналізуються виховна роль традиційних передшлюбних обрядів – сватання, заручин, дівич-вечора – у формуванні морально зрілої особистості, готової до прийняття відповідальності шлюбного союзу. Релігійно-сакральний вимір статті присвячений ролі православного та греко-католицького таїнства вінчання у формуванні духовних основ подружнього життя. Зʼясовано, що церковне благословення сприймалося як необхідна умова легітимності шлюбу, а сам обряд вінчання наповнювався народним символічним змістом – вінцями, рушниками, обведенням навколо аналою. Досліджується синтез церковного і фольклорного, характерний для української релігійної культури. У третьому розділі проаналізовано весільну обрядовість як механізм збереження і трансмісії національної ідентичності. Розкрито символічний потенціал ключових обрядових елементів – рушника, калини, короваю, весільних пісень – та їхню роль у відтворенні культурних кодів народу. Показано, що регіональна різноманітність весільних традицій при наявності спільного символічного ядра відображає єдність у розмаїтті української культури. Зроблено висновок, що актуалізація традиційних цінностей шлюбу і сімʼї є важливою умовою збереження національної ідентичності в умовах сучасних глобалізаційних і воєнних викликів.
Авторське право (c) 2026 Богдан Олександрович Шумчук https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
«Zimmerbild» як декорація стилю доби у творчості митців Австрійської імперії
Жанр Zimmerbild («кімнатна картина») представляє образотворчу інтерпретацію стилю доби бідермаєру (1815–1848) у мистецтві Австрійської імперії. Мета дослідження полягає у з’ясуванні визначних рис творів жанру Zimmerbild у віденському (метропольному) осередку та виявити його регіональні трансформації на теренах коронних земель держави, зокрема Королівства Галичини та Лодомерії. Методологія роботи включає загальнонаукові методи (аналіз, синтез, систематизація, узагальнення), історико-культурний метод та мистецтвознавчі методи (іконографічний, іконологічний, композиційний, колористичний аналіз). Результати. Встановлено, що Zimmerbild доби бідермаєру не зводиться до різновиду інтер’єрного живопису, а постає як своєрідна сценографія стилю доби, у якій предметний світ виконує функцію носія наративу. У віденському художньому осередку (митці Йоганн Стефан Декер, Рудольф фон Альт, Петер Фенді та ін.) Zimmerbild функціонує як автономний жанр творів живопису та графіки, що мали попит серед представників імператорського двору та аристократії. У рецепції майстрів, що працювали на теренах історичного Королівства Галичини і Лодомерії (Алоїзій Рейхан, Юзеф Рейхан, Ян Кантій Машковський, Мартин Яблонський та ін.) Zimmerbild як автономний жанр майже не виокремлюється, проте його образотворчість (ретельна фіксація меблевого, текстильного й декоративного антуражу) асимілюється в камерних портретах містян, утворюючи особливий варіант «портретно-інтер’єрного» синтезу. Такий «домашній портрет» виявляє специфіку бідермаєру на східно-галицьких землях як форми регіональної рецепції віденського «канону». Висновки. Zimmerbild як культурологічне та художнє явище доби бідермаєру відповідає поняттю «портретно-інтер’єрного синтезу» в межах побутового жанру образотворчого мистецтва, в якому деталь меблевого, текстильного й декоративного антуражу починає функціонувати як репрезентант соціальної ідентичності замовника.
Авторське право (c) 2026 Ольга Юріївна Карасевич https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Штучний інтелект як трирівневий Lethe: феноменологічна типологія AI-загроз у контексті досягнення істини в епоху постправди
Метою статті є обґрунтування феноменологічної типології AI-загроз у контексті досягнення істини на основі гайдеґґерівських концептів Lethe та Gestell. Для реалізації поставленої мети використано метод феноменологічного аналізу у тлумаченні відношень між технологією та істиною, метод типологізації для диференціації якісно різних рівнів AI-загроз в сучасному інформаційному просторі та метод герменевтичного аналізу у площині дослідження наявних філософських підходів до розуміння проблематики співвідношення істини, правди та постправди. У статті доведено, що штучний інтелект (AI) трансформує онтологічну структуру постправди, формуючи три якісно різні рівні загроз для істини: інструментальний (великі мовні моделі як засіб масштабування людської дезінформації), алгоритмічний (платформні рекомендаційні системи як структурно байдужі до правдивості контенту) та квазі-автономний / генеративний (deepfakes і синтетичні медіа як сфера продукування реалістичного контенту без оригіналу). Показано, що кожен із цих рівнів реалізує свою модальність гайдеґґерівського концепту Lethe: інструментальний Lethe (масштабування приховування через LLM), системний Lethe (структурна індиферентність алгоритмічних платформ до питання про відкритість) та генеративний Lethe (виробництво симулякрів deepfake-технологіями). Обґрунтовано, що метафора «синтетичної квазі-інтенціональності» є концептуально недостатньою, адже в її межах відбувається антропологізація AI і безпідставне приписування йому людського типу продукування істини на основі соціокультурного досвіду. На противагу цьому запропоновано концептуальні межі «трирівневого Lethe» як інструменту осмислення AI як нової фази постправди та сфери розширення впливу логіки Gestell на мову, увагу та публічну реальність. Наукова новизна дослідження полягає в обґрунтуванні трирівневої феноменологічної типології AI-загроз, що дозволяє диференціювати їх за онтологічним статусом і механізмами впливу. Запропонований підхід розширює застосування гайдеґґерівських концептів Lethe та Gestell до аналізу сучасних інформаційних технологій. Отримані результати можуть бути використані для подальших досліджень постправди та розробки концептуальних моделей регуляції AI.
Авторське право (c) 2026 Андрій Вікторович Шевчук https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Artificial Intelligence and the Crisis of Digital Civilization in the Light of Oswald Spengler’s Philosophy
The development of artificial intelligence in the 21st century has become not only a new stage of technological progress, but also a serious challenge to the contemporary understanding of the place of humans in the world. The automation of cognitive processes significantly alters the structure of social and cultural life, prompting philosophy to rethink the issues of the autonomy of technology and its impact on humans. The purpose of the article is to conduct a comprehensive philosophical analysis of artificial intelligence as a form of modern technology through the prism of Oswald Spengler’s philosophy, as well as to determine its impact on humans, culture, and civilization. Methods. The methodological framework of the study is based on philosophical-anthropological, cultural, and comparative approaches. The paper employs methods of historico-philosophical analysis, critical analysis of current research in the field of digital ethics and philosophy of technology, as well as the method of conceptual generalization. Results. The study argues that AI marks a shift from automating physical labor to automating cognition itself, with three principal consequences: weakening of critical thinking through cognitive offloading, the realization of "autonomous technology" in Ellul's sense, and the dominance of efficiency over humanistic values under conditions of digital governance. Conclusions. The study confirmed the relevance of Oswald Spengler’s philosophy of technology for analyzing the digital age. The idea of “betrayal of technics” is manifested in the problems of control over AI, techno-nationalism, and the militarization of digital space. The need to develop human-centric AI models aimed at preserving human intellectual autonomy is substantiated.
Авторське право (c) 2026 Olena Dobrovolska, Andriy Rakhnin https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Цифрове місіонерство та проблема живого учнівства в сучасній адвентистській місіології
У статті досліджується концептуальне протиріччя між цифровим місіонерством та живим учнівством у сучасній місіологічній практиці Церкви адвентистів сьомого дня (АСД). Актуальність теми обумовлена стрімкою інституціоналізацією цифрових ініціатив у структурах АСД на тлі богословської вимоги до втіленого, тілесного характеру автентичного учнівства, а також відсутністю системного осмислення цих процесів в україномовному адвентистському богословʼї. Методологічну основу дослідження складають критичний аналіз першоджерел, порівняльний метод та теологічна рефлексія. На основі аналізу ключових стратегічних документів АСД (2021–2025) – зокрема ініціативи «10 000 цифрових учнів» Північноамериканського дивізіону, «Цифрової стратегії для місії» Генеральної конференції (2024), рішень Digital Discipleship Conference в Окленді (2024) та програми Global Disciple-Making Evangelism – встановлено, що церква цілеспрямовано розвиває цифрові канали євангелізації, розглядаючи їх як реалізацію принципу «Total Member Involvement». Богословський аналіз адвентистської місіологічної традиції показує, що її фундаментом є інкарнаційна парадигма, де втілення Христа розглядається не лише як сотеріологічний факт, але і як методологічний принцип місії, що передбачає тілесну присутність, особистісний стосунок і спільнотний вимір учнівства. Виявлено ризик «цифрового гностицизму» – редукції духовного формування до споживання інформаційного контенту без підзвітності та живої взаємодії. Емпіричні дані підтверджують структурні обмеження суто цифрових форматів, наприклад онлайн-відвідувачі значно рідше долучаються до малих груп, тоді як участь у малих групах є доведеним чинником духовного зростання. Феномен «цифрового споживацтва» та «цифровий розрив» у країнах глобального Півдня додатково обмежують ефективність дистанційних форматів. На підставі аналізу практик GAiN, ініціативи «Digital Prayer Evangelism» та регіональних кейсів обґрунтовано модель гібридної місіології, що органічно поєднує цифровий контакт як первинну точку охоплення, онлайн-малі групи як перехідний простір і живу церковну спільноту як кінцеву мету учнівського процесу. Ця модель відповідає як богословським засадам адвентистської місіологічної традиції, так і реаліям сучасного цифрового суспільства.
Авторське право (c) 2026 Гнат Анатолійович Мєрєнков https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Трансформація гастрономічної культури у контексті повсякденних практик споживання
Умови глобалізованого світу сприяють одночасно двом взаємопов’язаним процесам: універсалізації гастрономічних практик і реактуалізації локальних кулінарних традицій. Особливого філософського значення в сучасному суспільстві набуває феномен McDonald’s, який слід розглядати не лише як специфічну модель харчування, але як симптом ширших соціокультурних трансформацій. Метою статті є філософсько-культурологічний аналіз гастрономії як міждисциплінарного соціокультурного явища в умовах глобалізації та контекстах повсякденності, а також виявлення специфіки феномену McDonald’s як моделі технологізованого виробництва й споживання їжі, що репрезентує процеси раціоналізації, стандартизації та симуляції у сучасній культурі. Методологія дослідження ґрунтується на використанні філософського аналізу, соціокультурного аналізу, герменевтичного методу, феноменологічного підходу, критичного дискурс-аналізу. Результати. Проаналізувано теоретико-методологічні підходи до осмислення гастрономії у сучасному філософському, культурологічному та соціологічному дискурсі. Визначено специфіку гастрономії як форми символічного виробництва культурних смислів, соціальних практик та ідентичностей у контексті повсякденності. Досліджено вплив глобалізаційних процесів на трансформацію гастрономічної культури та харчових практик сучасного суспільства. Розкрито феномен McDonald’s як репрезентацію процесів раціоналізації, стандартизації та технологізації культури в умовах постіндустріального суспільства. У висновках обґрунтовано, що макдональдизація трансформує гастрономічну культуру у контексті повсякденних практик споживання, створюючи нові виклики та можливості у сучасних соціокультурних контекстах.
Авторське право (c) 2026 Владислав Васильович Дорожко https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Епістемологічні трансформації ментальності та смисловий коворкінг з великими мовними моделями
У статті здійснюється філософсько-антропологічний та епістемологічний аналіз трансформацій людської ментальності в умовах поширення великих мовних моделей і генеративного штучного інтелекту. Досліджується вплив LLM на структуру пізнання, формування смислів, когнітивні практики та творчий досвід сучасної людини. Обґрунтовується теза щодо того, що генеративний штучний інтелект є не лише технологічним інструментом, а чинником глибокої зміни способу існування людини у цифровій культурі, маркером виникнення новітнього середовища як передовсім когнітивного простору. Особлива увага приділяється аналізу трансформації класичної моделі суб’єкта пізнання, яка поступово переходить від автономного мислення до алгоритмічно опосередкованих форм когнітивної діяльності. Визначено, що великі мовні моделі змінюють характер доступу до знань, посилюють тенденції до фрагментарного сприйняття інформації та формують новий тип епістемічної адикції. У роботі розглядаються позитивні та негативні аспекти використання генеративного штучного інтелекту. До позитивних тенденцій віднесено демократизацію доступу до знань, розвиток персоналізованого навчання, прискорення міждисциплінарного синтезу та розширення можливостей творчої взаємодії людини і цифрових систем. Серед основних ризиків виокремлено стандартизацію мислення, поверховість пізнавальних практик, девальвацію інтелектуального зусилля, кризу авторства та посилення інформаційних маніпуляцій. Аналізується феномен алгоритмічної медіації реальності, в межах якого значна частина соціального досвіду людини формується через тексти та смислові конструкції, створені штучним інтелектом. Окремий акцент зроблено на проблемі творчості та зміні психології творчого процесу в умовах цифрової культури. LLM не володіють екзистенційним досвідом, тілесністю чи інтенційністю, однак здатні виступати інструментом кооперативної творчості та стимулювати нові форми креативної взаємодії. У статті запропоновано кілька можливих моделей розвитку взаємодії людини та генеративного штучного інтелекту: адаптивно-гуманістичну, технократичну, симбіотичну та кризову. Також обґрунтовано концепцію смислового коворкінгу та виснувано необхідність формування гуманістичної стратегії співіснування людини й алгоритмічних систем, у центрі якої мають залишатися критичне мислення, когнітивна автономія та цінність людського досвіду.
Авторське право (c) 2026 Андрій Володимирович Фіцак, Олена Германівна Коломієць https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Пропаганда та метамодерні дискурсивні практики: еклектична ідентичність
У статті здійснено міждисциплінарний аналіз трансформації пропаганди в умовах метамодерної культурної парадигми на перетині теорії комунікації, соціальної філософії та психології. Обґрунтовано, що пропаганда в сучасному цифровому середовищі втрачає статус виключно інструментального засобу маніпуляції та набуває рис структурного елемента дискурсивної реальності, який впливає не лише на зміст інформації, але й на способи її сприйняття, інтерпретації та інтеріоризації. Теоретичну основу дослідження становить концепція комунікативної раціональності Ю. Габермаса та її сучасні інтерпретації, що дозволяє співвіднести нормативний ідеал дискурсивної практики з реальною гібридною природою сучасних комунікативних процесів. З’ясовано, що в умовах метамодерну відбувається розмивання меж між дискурсивними та недискурсивними формами комунікації, що сприяє інтеграції пропагандистських елементів у повсякденні практики культурної взаємодії. Запропоновано типологію комунікативних практик, дотичних до пропаганди (раціонально-дискурсивні, стратегічні, афективно-символічні, алгоритмічно-модульовані, іронічно-метамодерні), а також визначено їхню роль у формуванні еклектичної ідентичності. Обґрунтовано, що еклектичність виступає як адаптивна форма організації суб’єктності в умовах множинності та суперечливості інформаційних потоків, однак водночас супроводжується ризиками фрагментації та зниження рівня критичної рефлексії. Особливу увагу приділено аналізу можливості інверсійного використання ворожої пропаганди як ресурсу для підвищення ефективності національних комунікаційних стратегій і нівеляції маніпулятивного впливу. Визначено ключові механізми такої взаємодії, зокрема деконструкцію, реконтекстуалізацію та метакомунікативне викриття. У контексті російсько-української війни аргументовано, що інформаційний вимір конфлікту виступає важливим чинником формування колективної ідентичності та соціальної мобілізації. Виснувано неможливість повного усунення пропагандистських конотацій у сучасному дискурсі й обґрунтовано необхідність їхньої рефлексивної регуляції.
Авторське право (c) 2026 Володимир Геннадійович Іванов, Олена Германівна Коломієць https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Цілісність людини в контексті інформаційних впливів: трансдисциплінарний горизонт осмислення
У цій статті обґрунтовується необхідність застосування трансдисциплінарного підходу до розуміння цілісності людини в умовах інформаційних впливів. Стверджується, що вузько дисциплінарний принцип, який традиційно застосовується у вивченні людини в її єдності зі світом, є недостатнім, особливо з огляду на сучасні наукові відкриття та культурно-історичний досвід, накопичений різними народами. Потрібен перехід до вищого рівня рефлексії, що став можливим завдяки трансдисциплінарності як особливому типу наукової парадигми, що виходить за рамки кунівської моделі. Метою статті є обґрунтування трансдисциплінарних основ дослідження цілісності людини в контексті інформаційних впливів. Теоретичною та методологічною базою дослідження є трансдисциплінарність Басараба Ніколеску, яка через введення концепції Прихованого Третього обґрунтовує постійну та нерозривну єдність суб’єкта та об’єкта пізнання як співіснуючих у спільному полі, що має інформаційну природу та об’єднує їх. У статті робиться висновок, що трансдисциплінарність як особливий тип наукової парадигми відкриває новий горизонт для розуміння людини як інформаційної цілісності. Виражена через єдність двох своїх вимірів, позначених відповідно до вимог раціональності як суб’єкт і об’єкт пізнання, цілісність людини одночасно ґрунтується на спільному онтологічному фундаменті, властивому всьому сущому, –інформації як фундаментальній складовій буття. Відповідно, взаємодія з інформацією формує особистісний світ індивіда, тобто суб’єктивну реальність, яка може існувати у стані відповідності або невідповідності об’єктивній реальності, ідеальному стану світу або реальностям інших людей. Таким чином, фокус трансдисциплінарності охоплює не лише структурно складну цілісність людської істоти, а й суб’єктивну реальність як форму її прояву. У сучасних умовах це забезпечує основу для аналізу як конструктивних, так і деструктивних інформаційних впливів на стан людської цілісності та, як наслідок, для розробки відповідних стратегій її захисту, відновлення та підтримки на рівні як окремої людини, так і суспільства в цілому.
Авторське право (c) 2026 Людмила Вікторівна Теліженко, Марина Миколаївна Набок https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Проблематизація «Я-образу» як прояв кризи людського пізнання
У сучасних умовах цифровізації, інформаційного перевантаження та трансформації соціокультурного середовища проблема самопізнання й осмислення людського «Я» набуває особливої актуальності. Зростання множинності соціальних ролей, нестабільність ідентичності та посилення впливу медійного простору зумовлюють кризу автентичності та ускладнюють процес самоусвідомлення людини. Метою статті є дослідження еволюції філософських підходів до розуміння самопізнання та трансформації уявлень про «Я-образ» від античності до постмодерної культури. У дослідженні використано історико-філософський, порівняльний, аналітичний та системний методи, що дозволило простежити зміну концептуальних підходів до проблеми людської ідентичності у різні історичні періоди. Розглянуто особливості трактування самопізнання у філософії Сократа, Геракліта, Платона, Арістотеля, Аврелія Августина, Мішеля де Монтеня, Вільяма Джеймса та Макса Шелера. Визначено, що у класичній традиції самопізнання розумілося як шлях до істини, мудрості та внутрішньої гармонії, тоді як у модерній і постмодерній філософії «Я» дедалі більше осмислюється як нестабільна, багатовимірна та фрагментована конструкція. У результаті дослідження встановлено поступову трансформацію «Я-образу» від цілісної духовно-раціональної сутності до динамічної та соціокультурно зумовленої моделі особистості. Виявлено, що постмодерна культура формує умови, за яких самопізнання втрачає ознаки цілісного процесу та супроводжується кризою самоідентифікації, фрагментацією особистості й втратою автентичності. Обґрунтовано, що постмодерна культура актуалізує кризу людського пізнання через втрату цілісності особистості, інформаційне перевантаження, симулятивність реальності та постійне конструювання ідентичності. Наукова новизна дослідження
Авторське право (c) 2026 Інна Вікторівна Гладуш https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Переваги й обмеження церковних організацій у протестантських громадах України: порівняльний аналіз баптистської, пʼятидесятницької та адвентистської традицій
У статті здійснено порівняльний аналіз організаційних моделей трьох провідних протестантських деномінацій в Україні баптистської, пʼятидесятницької та адвентистської за пʼятьма критеріями: структура влади, автономія місцевої громади, роль лідера, місіонерська ефективність і системні ризики. Методологічною основою дослідження слугує веберівська типологія авторитету (традиційний, легально-раціональний, харизматичний), що дозволяє системно зіставити організаційні принципи трьох традицій, не зводячи аналіз до суто богословських дискусій. Встановлено, що баптистська модель, яка ґрунтується на конгрегаціональній автономії, забезпечує демократизм прийняття рішень і стійкість до зовнішнього тиску, однак несе ризики фрагментації та слабшої міжгромадської координації. Пʼятидесятницька модель, базована на харизматичному лідерстві й духовній мобільності, відзначається місіонерським динамізмом і оперативністю реагування в кризових умовах, але виявляє схильність до персоналізації авторитету та організаційної нестабільності при зміні лідера. Адвентистська модель, що поєднує чотирирівневу представницьку структуру з розвиненою мережею освітніх і медичних інституцій, вирізняється стратегічною єдністю й ефективністю довгострокових гуманітарних проєктів, проте схильна до бюрократизації та зниженої гнучкості на локальному рівні. Особлива увага приділяється українському контексту повномасштабного збройного вторгнення (2022–2024), що поставило церкви перед необхідністю оперативної гуманітарної відповіді та переосмислення місіонерської парадигми. Констатується, що жодна з моделей не є апріорно оптимальною: ефективний розвиток протестантських громад в Україні потребує балансу між автономією, відповідальним лідерством і організаційною єдністю.
Авторське право (c) 2026 Костянтин Степанович Кампен https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Онтологічна проблематика техносоціальної взаємодії людини та цифрових агентів у сучасному філософському дискурсі
Стаття досліджує зміну онтологічних вимірів співбуття людини і цифрових агентів у контексті філософії техносоціальності. Йдеться про гібридну форму існування сучасного суспільства, де інноваційні технології стають невід’ємними суб’єктами соціальної взаємодії. Визначено основні етапи еволюції людської соціальності, що сьогодні представляється як режим симбіозу, у межах якого людська соціальність розгортається не поряд із технологіями, а всередині технічно організованих середовищ. Представлено трирівневу модель техносоціальності (онтологічну, епістемічну та екзистенційну), що розширює поняття соціального буття, легалізує гібридну агентність, зміщує авторитет знання від суб’єкта до системи обробки даних, трансформує автентичність, свободу вибору та відповідальності. Продемонстровано перехід від антропоцентричної моделі соціальності до гібридної конфігурації співбуття, у якій цифрові агенти розмивання меж «тут» і «там», призводять до часткової втрати комунікативної автономії, визнають дані формою існування, допускають співавторство людини і алгоритму, інтерпретують соціальність як технічний конструкт, прискорюють досвід буття і спричиняють кризу відповідальності. Цифрова ера сьогодні – результат взаємодії людини, алгоритмів та інноваційних платформ, що ускладнює конкретизацію морального суб’єкта. Нова етична парадигма має виходити з того, що агентність має гібридний характер, тому відповідальність треба переосмислити і розділити між усіма учасниками взаємодії. Так класичні моральні принципи буде збережено, але у трохи видозміненому варіанті, щоб адаптувати їх до умов алгоритмічно організованого світу. Це дає шанс постати етиці цифрової епохи як етики співбуття, у якій моральна оцінка буде спрямована на людину та на те технічне середовище, що впливало на її вибір.
Авторське право (c) 2026 Тетяна Вячеславівна Кондратюк-Антонова, Анжеліка Андріївна Семененко, Тетяна Василівна Цой https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Філософія степу: від кочової онтології до цифрового номадизму
У статті здійснено філософське осмислення степу як особливої онтологічної та соціокультурної категорії, що формує альтернативний тип просторового мислення, відмінний від класичних осілих моделей європейської цивілізації. Актуальність дослідження зумовлена кризою сталих ідентичностей, посиленням мобільності та переходом до мережевих форм організації соціального простору. У цьому контексті філософія степу розглядається як модель осмислення сучасної плинної реальності, у межах якої рух, відкритість і процесуальність набувають онтологічного значення. У дослідженні проаналізовано степ як праобраз «гладкого простору» у геофілософській традиції Дельоза Ж. та Гваттарі. Ф. Встановлено, що степова просторовість протиставляється «рифленому» простору осілих державних структур, оскільки функціонує як ацентрована та динамічна система взаємодій. Кочова онтологія інтерпретується не лише як історична форма буття, а як тип світогляду, заснований на мобільності, відкритості та постійному становленні. На основі праць Чижевського Д., Козловця М. та Даниленка Б. показано, що українська культурна традиція формувалася в умовах цивілізаційного межування між осілістю та кочуванням. Проаналізовано подвійний архетип «Поля» — як сакрального простору життя і як «Дикого Поля», пов’язаного з досвідом небезпеки та прикордонності. Обґрунтовано, що степова свідомість історично формувалася в умовах ризику, руху та відкритого горизонту, тому сучасна нестабільність може осмислюватися не лише як криза, а як природний стан буття. Досліджено трансформацію кочової онтології в умовах цифрової сучасності. Встановлено, що логіка степового буття відтворюється у феномені цифрового номадизму, мережевих формах соціальності та процесах детериторіалізації. Показано, що сучасна людина дедалі частіше переживає стан екзистенційного відчуження та втрати стабільної ідентичності. У цьому контексті філософія степу постає альтернативною моделлю подолання кризи модерної осілості, оскільки дозволяє відновити відчуття тяглості культурної та екзистенційної ідентичності через включення людини у ширший історичний і цивілізаційний контекст кочової культурної пам’яті.
Авторське право (c) 2026 Агнесса Валеріївна Пашинська https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Філософське значення культурних традицій в українському драматичному театрі
Український драматичний театр формувався на засадах етнічної української культури та протягом своєї еволюції зберігав національні риси й філософію етносу української нації, що проявляється в основотворчих компонентах, з яких складається його культурна ідентичність, зокрема українське світобачення театральних діячів, національна драматургія. Актуальність дослідження зумовлена виявленням засобів репрезентації української культурної ідентичності на сценах сучасного українського драматичного театру, а саме українських культурних традицій та їх модифікацій, що може впливати на процес самоусвідомлення української нації. Метою статті є дослідити основотворчу компоненту репрезентації культурної ідентичності українського драматичного театру крізь культурні традицій етносу української нації. Методологічною основою дослідження є феноменологічний метод задля визначення сутності українських культурних традицій, діалектичнй метод використано у вивченні процесів трансформації культурних традицій в українському драматичному театрі, а також дедуктивно-індуктивний метод та аналіз. У результаті дослідження виявлено взаємозв’язок культурних традицій та міфологічного світогляду етносу української нації, досліджено динаміку культурних традицій в процесі еволюції українського драматичного театру, з’ясовано способи репрезентації культурних традицій на сценах сучасних українських драматичних театрів. Висновки засвідчують, що культурні традиції можна вважати «імунною системою», своєрідним ДНК українського драматичного театру, що активно проявляється в часи нестабільності, хаотичних флуктуацій і протягом його еволюції, які можуть змінювати форму, проявлятись в більшій або меншій ступені відповідно до умов актуальної реальності, однак зберігати в собі філософію етносу української нації (світогляд, духовні прагнення, цінності, колорит, характерні національні риси тощо).
Авторське право (c) 2026 Катерина Вікторівна Матвєєва https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Маніпуляція масовою свідомістю у цифрову епоху: онтологічний поворот
У статті здійснено філософський аналіз феномену маніпуляції масовою свідомістю в умовах «онтологічного повороту», що набуває критичного значення в контексті глобальних гібридних викликів. Маніпуляція масовою свідомістю, яка в епоху Модерну виступала як інструментальне доповнення до політичного чи економічного панування, у першій третині XXI століття трансформується у тотальний онтологічний поворот. Глобальна інфраструктура даних створює нову онтологічну реальність. Людство більше не використовує цифрові пристрої просто як інструменти. Воно вже існує всередині алгоритмічно згенерованого світу, а сама реальність виступає як керований сервіс. У цьому контексті маніпуляція перестає бути епізодичним впливом і перетворюється на постійний фон людського існування, що багато у чому визначає структуру нашого досвіду. Можна констатувати, що буття-в-інтерфейсі замінює Гейдеггерівське буття-в-світі, де світ постає як масив даних, які придатні для когнітивного дизайну. Дослідження також торкається питань тотальної цифровізації, гносеології симулякрів та перспектив неогуманістичного опору в умовах гіпералгоритмізації. Мета дослідження полягає у здійсненні філософського аналізу маніпуляції масовою свідомістю через призму онтології інтерфейсу, критику предиктивних моделей та обґрунтування шляхів повернення до автентичної суб’єктивності. Дослідження базується на методології «глибинного занурення», контент-аналізу, що надає можливість репрезентувати онтологічну деконструкцію світу, антропологічну радикалізацію концепту «смерті суб’єкта». Результати дослідження підтвердили, що маніпуляції можливі, коли суб’єкт втрачає можливість верифікації реальності, своєї соціальної присутності. Проаналізовано трансформацію маніпулятивних стратегій від класичної ідеологічної обробки до сучасних механізмів «предиктивних моделей» та концепції «наглядового капіталізму». Обґрунтовано концепцію «онтологічного повороту» та стратегію екзистенційного акту відновлення людської автономії та автентичної суб’єктивності. Доведено, що сучасна маніпуляція є не лише психологічним впливом, а онтологічною операцією, що вимагає етичної відповіді. У висновках визначено, що онтологія інтерфейсу заміщує реальний досвід симуляцією. Маніпуляція стає всеохоплюючою, але неочевидною для суб’єкта, який сприймає код як реальність. У процесі маніпуляції відбувається колонізація реальності штучним інтелектом, де людина поступово стає лише джерелом ентропії, що підлягає впорядкуванню кодом. Поступово людське буття стає лише додатком до алгоритму. Можна констатувати, що цифровізація життєвого світу поступово призводить до того, що називається «епістемним зникненням світу». Отже, відновлення онтологічної суверенності вимагає розриву з логікою інтерфейсу, вимагає повернення до втіленого досвіду, що чинить опір оцифруванню, вимагає повернення реальності тіла та речей. Питання про те, де закінчується алгоритм і починається людина, стає питанням онтологічного виживання суб’єкта як вільної істоти в епоху тотального нагляду. Маніпуляція - це не лише неправда про світ, це створення світу. Створюється постправда як структурний елемент реальності. Для постправди істина заважає процесу управління поведінкою суб’єкта. Кожен акт свідомості суб’єкта виступає лише рядком у коді нейромережі панування. Спротив онтологічній деструкції починається з повернення до присутності «тут-і-зараз» та визнання непізнаваної глибини Іншого. Тільки через відмову від алгоритмічного комфорту ми можемо сподіватися на відновлення людської гідності в цифровому світі.
Авторське право (c) 2026 Лідія Валеріївна Чорна, Михайло Анатолійович Клименко https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Позитивізм як теоретична складова досліджень Івана Франка у царині фольклористики
Стаття присвячена з’ясуванню ролі ідей позитивізму як теоретико-методологічних засад фольклористичних досліджень одного з видатних українських діячів – Івана Франка (1856 – 1916). Актуальність теми дослідження зумовлена тим, що на цей рік припадають 170-річчя від дня його народження та 110-річчя від дня смерті. Фольклористичні праці І. Франка і дослідження про нього дозволяють поставити проблему вибору вченим позитивізму як основи відповідних наукових пошуків. Метою статті є виявити близькі до позитивізму ідеї І. Франка на початку його наукового шляху, після чого, враховуючи здобутки інших учених, розкрити роль позитивізму у його фольклористиці. Методи. Для ілюстрації ідей І. Франка і сучасних українських учених було застосовано метод доксографії у формі цитування. Функціональний аналіз дозволив виявити місце ідей позитивізму у фольклористиці І. Франка, а компаративний – уточнити позиції дослідників його наукової спадщини. Методом отримання висновків став аналітико-синтетичний. У результаті дослідження виявлено, що І. Франко цікавився фольклором ще з підліткового віку, а одна з його перших наукових праць ставить вимогу реалістичності мистецтва. Досліджуючи різні зразки літератури і творів усної народної творчості, вчений послідовного розглядав їх як явища, цілком придатні для наукового вивчення, за аналогією до природознавства. Підсумком фольклористики І. Франка є вимога критичного вивчення творів усної народної словесності за вимогами культурно-історичної школи в її позитивістській версії, оформленій І. Теном. Висновки. 1. Частково самостійно, а вирішальним чином під впливом Михайла Драгоманова Іван Франко опанував теоретичні ідеї першого позитивізму як методологічні засади власних досліджень у царині гуманітарних наук загалом і фольклористики зокрема. 2. Залучення вченим ідей інших фольклористичних шкіл: міфологічної, антропологічної, міграційної, компаративістичної та філологічної відбувалося з метою доповнення здобутків першого позитивізму, в колі яких на межі 1870 – 1880 років отримала нове життя культурно-історична школа. Змістом Франкової фольклористики стало вивчення зразків усної народної творчості за аналогією до природних явищ і з застосуванням еволюційної теорії. 3. Сучасні українські вчені одностайні в тому, що ідеї позитивізму у формі, наданій їм культурно-історичною школою, є ключовими теоретико-методологічними засадами пошуків І. Франка у царині фольклористики. Перспективи подальших досліджень з тематики, дотичної до даної статті, полягають у вивченні особливостей теоретичних засад пошуків Івана Франка у різних галузях гуманітарних наук.
Авторське право (c) 2026 Богдан Матюшко https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Переосмислення античних категорій пайдеї, калокагатії та фронезису в умовах трансформації сучасної освітньої парадигми
У статті здійснено комплексний соціально-філософський аналіз та переосмислення фундаментальних античних категорій – пайдеї, калокагатії та фронезису – у контексті радикальних трансформацій сучасної освітньої парадигми. Метою дослідження є теоретичне обґрунтування трансформації сучасної освітньої парадигми на основі системного філософського синтезу античних категорій пайдеї, калокагатії та фронезису як холістичної онтологічної матриці, здатної подолати технократичну й екзистенційну кризу освіти в умовах цифровізації та глобальних антропологічних викликів. Для досягнення мети використано комплекс методологічних підходів: герменевтичний аналіз античних першоджерел (Платон, Арістотель) та їхніх сучасних інтерпретацій (В. Єгер, М. Гайдеґґер), феноменологічний метод для опису досвіду виховання як «події буття», а також системно-парадигмальний підхід, що дозволив зіставити інструментальну модель сучасної освіти з холістичним ідеалом античності. Результати дослідження засвідчують, що сучасна освіта переживає стан «апайдевсії» – втрати ціннісно-смислових орієнтирів через підміну виховання цілісної людини вузькоспеціалізованою підготовкою. Доведено, що категорія «пайдея» має розглядатися не як набір педагогічних технологій, а як онтологічний акт «перевертання всієї душі», що забезпечує перехід від пасивного споживання інформації до активного самобудування особистості. Обґрунтовано роль «калокагатії» як ідеалу синкретичної єдності етичного та естетичного, що дозволяє подолати постмодерну фрагментацію суб’єкта. Особливу увагу приділено концепту «фронезису» (практичної мудрості), який у статті інтерпретується як етична компетентність, що передує теоретичному знанню і є критично необхідною для прийняття відповідальних рішень у складному соціокультурному середовищі. У висновках наголошується, що повернення до античних стандартів освіти дозволяє сформувати нову освітню модель, орієнтовану на виховання «цілісної людини», здатної гармонійно поєднувати інтелектуальний розвиток із моральною досконалістю. Встановлено, що фронезис як життєва мудрість є ключовою чеснотою для сучасного фахівця, оскільки він забезпечує здатність до раціонального оціночного судження в умовах швидких технологічних змін. Ревіталізація античних категорій визначена не як крок назад, а як випереджувальна стратегія збереження суб’єктності людини в епоху глобальної невизначеності.
Авторське право (c) 2026 Ольга Юріївна Рилова https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Інтеграція логічних методів та аргументаційних стратегій у науковому дискурсі
Актуальність теми зумовлена необхідністю підвищення якості наукового мислення та академічного письма в умовах інформаційного перевантаження і зростання вимог до доказовості наукових результатів. Інтеграція логічних методів з ефективними аргументаційними стратегіями сприяє не лише структурній впорядкованості наукового тексту, а й забезпечує його переконливість, когерентність і методологічну прозорість. Мета. Метою статті є систематизація епістемологічних аспектів інтеграції логічних методів та аргументаційних стратегій у науковому дискурсі та обґрунтування їх практичної ролі у забезпеченні якості наукового пізнання. Методологічну основу дослідження становлять загальнонаукові та спеціальні методи, зокрема аналіз і синтез, індукція і дедукція, порівняльний та системний підходи, а також елементи дискурсивного аналізу. Застосування зазначених методів дало змогу комплексно розглянути взаємозв’язок логічних і аргументаційних компонентів у структурі наукового пізнання. Результати. Обґрунтовано теоретико-епістемологічні засади наукового дискурсу. Визначено сутність логічних методів (аналізу, синтезу, індукції, дедукції, абдукції) як інструменту структуризації наукового мислення, а також розкрито типологію аргументаційних стратегій (раціональних, риторичних, діалогічних) як комунікативної репрезентації знання. Проаналізовано механізми інтеграції логічних і аргументаційних компонентів, зокрема структурно-логічний, дискурсивно-комунікативний, епістемологічний, когнітивний та інтерсуб’єктивний. Окреслено критерії ефективної аргументації і розвитку критичного мислення. Висновки. Отримані результати дозволяють розширити теоретичне розуміння взаємозв’язку логічних методів і аргументаційних стратегій як чинників формування наукового знання. Такий підхід сприяє ефективності наукового пізнання, що залежить від дотримання епістемологічних критеріїв аргументації – істинності, обґрунтованості, логічної несуперечливості та релевантності. Доведено, що інтеграція логічних методів і аргументаційних стратегій є ключовою умовою підвищення якості наукового дискурсу. Практичне значення розвідки пов’язане з можливістю використання отриманих результатів у процесі академічного письма і підготовки наукових досліджень.
Авторське право (c) 2026 Олена Петрівна Кравченко https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Про пізнавальні межі штучного інтелекту: здивування і суперечність у діалектичній перспективі
Мета дослідження полягає в обґрунтуванні того, що здатність до здивування є необхідною умовою мислення у діалектико-логічному сенсі, і що трансформерна архітектура великих мовних моделей (LLM) структурно виключає цю здатність через відсутність конститутивних умов здивування як пізнавального акту. Методологічною основою дослідження є діалектична логіка у традиції Канта і Гегеля. Застосовується аналіз через категорії визначення, заперечення, суперечності та зняття, які дозволяють описати структуру пізнавального акту незалежно від питання про суб'єктивний досвід. Архітектура трансформера розглядається не як технічний об'єкт, а як реалізація певного способу діяльності з поняттями, який зіставляється з тим, що діалектична логіка описує як мислення. Таке зіставлення стає можливим завдяки тому, що сучасна технічна документація дозволяє концептуально точно описати операції моделі при генерації. Результати дослідження показують, що здивування є не психологічним станом, а структурним моментом пізнання, що вимагає трьох конститутивних умов. По-перше, наявності стійкого поняття, здатного вступити в конфлікт з дійсністю — на відміну від статистичного розподілу імовірностей, яким оперує трансформер. По-друге, здатності утримувати попередні визначення як зняті моменти у сенсі гегелівського Erinnerung — на відміну від марківського вікна контексту, що щоразу починається з нуля. По-третє, здатності перетворити виявлену суперечність на імпульс руху до більш конкретного поняття — на відміну від нейтралізації суперечності через вибір статистично когерентного продовження. Наукова новизна дослідження полягає у тому, що вперше здійснено систематичний аналіз пізнавальних можливостей LLM засобами діалектичної логіки через поняття здивування як структурного моменту пізнання. На відміну від існуючих підходів, які апелюють до відсутності свідомості або — як у Вудса — визнають у машині часткове логічне визначення, запропонований підхід дозволяє провести якісну, а не лише кількісну межу між обчисленням і мисленням. Показано, що ця межа є іманентною — вона випливає з самого поняття трансформерної архітектури — а не зовнішньою технічною характеристикою. Висновки. Трансформерна архітектура LLM структурно виключає всі три умови здивування, і це виключення є іманентним, а не технічним. Визначальна здатність судження реалізується трансформером з ефективністю і масштабом, недосяжними для людини. Рефлектуюча здатність судження — формування нового загального для даного часткового, що починається зі здивування перед суперечністю — залишається людською задачею не з технічних, а з архітектурно-логічних причин. Це розмежування є адекватною основою для розуміння того, чим є і чим не є сучасний штучний інтелект.
Авторське право (c) 2026 Віталій Олександрович Кулик https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Autonomy and moral agency: the Western philosophical tradition of free will from Aristotle to German classical philosophy
The article's primary goal is to examine aspects of autonomy and moral agency, from Aristotle to contemporary analytic philosophy. It is noted that free will has long been a central concern in Western philosophy, as it underlies fundamental questions of moral responsibility, personal identity, legal accountability, and political legitimacy. It is also noted that while contemporary discussions are primarily based on compatibilism, incompatibilism, and libertarianism, these approaches originate in a broader philosophical tradition extending from classical Greek philosophy to contemporary analytic thought. Methods and Methodologies. The author makes extensive use of the historical method to examine the historical development of the Western concept of free will. The study also employs conceptual analysis, philosophical hermeneutics, and comparative historical interpretation to explore the evolving relationship between rational deliberation, autonomy, intentional action, and moral responsibility. Novelty in the article. For the first time in Russian historical philosophical scholarship, this article argues that, despite significant disagreements regarding determinism and alternative possibilities, Western philosophy has consistently understood freedom as a defining characteristic of the rational individual and the basis of ethical accountability. The article also demonstrates that contemporary discussions, enriched by the philosophy of action, cognitive science, and moral psychology, continue to preserve the central Western conception of freedom as rational self-governance and responsible action. Conclusions: Ultimately, the author notes that by restoring the historical continuity of these ideas, the study offers an integrated framework for understanding the evolution of free will in the Western philosophical tradition. It emphasizes that the Western philosophical tradition demonstrates that free will is not simply a metaphysical problem concerning causality, but a comprehensive philosophical foundation for understanding what it means to be a rational, autonomous, and morally responsible person. It also points out that, throughout more than two thousand years of intellectual history, freedom has remained a defining condition of ethical life.
Авторське право (c) 2026 Farah Gabil gizi Sadikova https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Деколонізація знання у філософському науковому дискурсі в контексті українського досвіду та глобальних тенденцій
У статті розглянуто питання деколонізації знання у філософському вимірі. Головна увага присвячена Україні, оскільки процес деколонізації із культурно-політичного поступово трансформується у процес епістемологічного переосмислення меж наукового пізнання. В дослідженні проведено аналіз низки теоретичних підходів осмислення феномену деколонізації знання, концепції колонізації знання, епістемічної свободи, справедливості й непокори. Разом з цим увага авторів зосереджена на міжнародному досвіді деколонізації знання і його ролі у трансформаційних аспектах сучасного простору. Центральна частина наукового дослідження розкриває глобальні процеси деколоніальних студій, пов’язаних із критикою євроцентризму, розвитком епістемологічного плюралізму, варіативністю способів пізнання світу у виробництві знань. Серед важливих складових сучасного деколоніального дискурсу особливої ваги набуває забезпечення епістемічної свободи осіб, які беруть участь у формуванні нових знань, спроможних відображати специфіку окремих суспільств та культур. В сучасній Україні деколонізація знання найперше пов’язана із необхідністю подолання наслідків радянщини та російського впливу, формуванні нових знань на основі відновлення українських інтелектуальних традицій та утвердження власної епістемічної суб’єктності. В умовах російсько-української війни цей процес набув вагомості, підсиливши необхідність критичного переосмислення сформованих наукових наративів, очищення освітнього простору від напрацювання минулого, підсилення ролі українського досвіду у виробництві знань. У висновках встановлено, що деколонізації знання спрямована на подолання епістемічної нерівності й розширення меж наукового пізнання. Вона сприяє розвитку епістемологічного плюралізму, епістемічної справедливості й формуванню обширного наукового простору. В рамках України деколонізація знання визначається як засіб подолання колоніальної спадщини, а також як елемент зміцнення національної науки та її інтеграції у глобальний академічний простір та утвердження власної позиції у виробництві нових знань.
Ольга Олександрівна Маруховська-Картунова
Авторське право (c) 2026 Ірина Зіновіївна Майданюк, Ольга Олександрівна Маруховська-Картунова, Ганна Павлівна Таран https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Культурна політика як філософія суспільної стійкості: український досвід в умовах війни
У статті досліджено культурну політику як філософську категорію суспільної стійкості в умовах повномасштабної війни. Актуальність теми зумовлена необхідністю переосмислення ролі культурної політики в сучасній Україні, де культура перестає виконувати виключно гуманітарні функції та дедалі більше інтегрується до системи забезпечення національної безпеки, суспільної консолідації та сталого розвитку держави. В умовах воєнних викликів особливого значення набувають питання збереження культурної спадщини, підтримки національної ідентичності, розвитку політики пам’яті та протидії інформаційним і символічним загрозам. Метою дослідження є філософське осмислення трансформації культурної політики України в умовах воєнного стану та визначення її ролі як одного з ключових чинників формування суспільної стійкості. Для досягнення поставленої мети проаналізовано сучасні теоретичні підходи до розуміння культурної політики, досліджено особливості її трансформації в умовах війни, визначено взаємозв’язок між культурною пам’яттю, національною ідентичністю, захистом культурної спадщини та забезпеченням стійкого розвитку українського суспільства. Методологічну основу дослідження становлять філософський, системний, історико-порівняльний та міждисциплінарний підходи. У роботі використано методи аналізу, синтезу, узагальнення, порівняння та інтерпретації наукових праць, нормативно-правових документів України, матеріалів міжнародних організацій і сучасних досліджень у сфері культурної політики, культурної пам’яті та суспільної стійкості. У результаті дослідження встановлено, що повномасштабна війна стала каталізатором суттєвої трансформації культурної політики України. Обґрунтовано, що сучасна культурна політика виконує не лише функції підтримки культурного розвитку, а й забезпечує зміцнення національної ідентичності, консолідацію суспільства, розвиток культурної дипломатії, формування політики пам’яті та захист культурної спадщини. Доведено, що культура в сучасних умовах виступає важливим ресурсом підвищення адаптивності держави до кризових викликів і одним із механізмів забезпечення її суспільної стійкості. Особливу увагу приділено аналізу українського досвіду адаптації культурної політики в умовах війни. Показано, що ефективність сучасної моделі забезпечується взаємодією державних інституцій, органів місцевого самоврядування, громадянського суспільства, професійної культурної спільноти та міжнародних партнерів. Такий підхід сприяє формуванню комплексної системи захисту культурного простору та посиленню міжнародної суб’єктності України. Наукова новизна дослідження полягає в обґрунтуванні культурної політики як філософської категорії суспільної стійкості, що поєднує гуманітарний, соціальний, політичний і безпековий виміри розвитку держави. Запропоновано концептуальний підхід до розгляду культурної політики як інтегративного механізму забезпечення стійкості суспільства в умовах воєнних і післявоєнних трансформацій. Зроблено висновок, що сучасна культурна політика України є одним із стратегічних чинників зміцнення державності, збереження історичної пам’яті, національної ідентичності та культурної спадщини. Український досвід демонструє можливість формування нової моделі культурної політики, у якій культура виступає не лише сферою гуманітарної діяльності, а й важливим ресурсом забезпечення національної безпеки, демократичного розвитку та довгострокової суспільної стійкості.
Авторське право (c) 2026 Олександр Миколайович Ущапівський https://creativecommons.org/licenses/by/4.0