Голоси примусової праці: епістолярна та мемуарна спадщина остарбайтерок - Ващенко, Сергій Сергійович (Вісник гуманітарних наук, 2026)
Стаття присвячена комплексному дослідженню епістолярної та мемуарної спадщини українських жінок-остарбайтерок як унікального джерела для реконструкції їхнього повсякденного життя та стратегій опору нацистській дегуманізації. Метою роботи є аналіз специфіки жіночого досвіду примусової праці в Третьому Райху крізь призму «его-документів», виявлення механізмів психологічної адаптації та засобів подолання інформаційної блокади. Методологічну основу дослідження складає антропоцентричний підхід, що поєднує інструментарій історичної антропології, джерелознавства та гендерних студій. Застосовано методи лінгво-історичного аналізу, герменевтики та компаративістики. Джерельну базу складають: 1) архівні матеріали (фонди Державного архіву Запорізької області, зокрема епістолярні колекції та фільтраційні справи), 2) опубліковані збірники усних свідчень та листів («Невигадане», «Прошу вас мене не забувати», «То була неволя...»), 3) его-документи (мемуари та щоденники колишніх невільниць). Наукова новизна полягає у системному дослідженні феномену «езопової мови» в листах остарбайтерок як інструменту збереження суб’єктності; вперше на основі регіональних матеріалів Запорізької області деталізовано гендерний аспект табірного побуту та трагедію материнства в неволі. Висновки. Доведено, що епістолярна спадщина є ключовим ресурсом для деконструкції радянських ідеологічних міфів про «зрадників». Визначено специфічні риси жіночого досвіду: примусові санітарно-гігієнічні процедури, експлуатація у приватному секторі (у бауерів) та соціальна вразливість. Авторську увагу зосереджено на лінгвістичних стратегіях (метафорика, іронія), що дозволяли бранкам транслювати правду про голод і знущання в умовах жорсткої цензури. Окремо висвітлено процес повоєнної стигматизації репатріанток («друге коло пекла»), що призвів до тривалої соціальної ізоляції та самоцензури пам’яті. Отримані результати можуть бути використані у меморіальних практиках, розробці освітніх програм та подальших студіях з історії повсякдення Другої світової війни.