Вплив ідей Миколи Хвильового на погляди й діяльність Леоніда Плюща - Паска, Богдан Валерійович; Турчина, Людмила Валеріївна; Коломієць, Катерина Мічеславівна; Мозуленко, Дмитро Іванович (Вісник гуманітарних наук, 2025)
Метою статті є вивчення впливу ідей українського письменника й публіциста Миколи Хвильового (1893–1933) на погляди, громадську й літературознавчу активність дисидента Леоніда Плюща (1939–2015). Методологічною основою статті є принципи об’єктивності, всебічності, наступності, історизму. У роботі використано методи аналізу та синтезу, проблемно-хронологічний, ретроспективний, метод типології, метод порівняння та зіставлення інформації з різних джерел. Наукова новизна зумовлена незначною увагою сучасних українських істориків до проблеми зв’язку поколінь представників «Розстріляного Відродження» 1920‑х рр. та дисидентського руху 1960-х – 1970-х рр. У статті вперше простежено ідейний вплив Миколи Хвильового на світогляд та діяльність Леоніда Плюща в контексті досліджуваної епохи. Автори роблять висновок, що порівняльний аналіз ідейної спадщини Миколи Хвильового та громадсько-літературної діяльності Леоніда Плюща засвідчив глибоку тяглість української інтелектуальної традиції спротиву імперському гнобленню та прагнення до національної свободи. Попри часову дистанцію та різні історичні обставини, обидва діячі стали носіями подібного ідеологічного коду – українського націонал-комунізму з чіткою європейською орієнтацією. Ідеї М. Хвильового про культурну незалежність України, відмову від провінціалізму й російської гегемонії, пошук нової мистецької якості стали тим підґрунтям, на якому пізніше формувався світогляд Л. Плюща. Світоглядна еволюція Леоніда Плюща, його переорієнтація на українські національні цінності, опір совєтській тоталітарній системі, а також глибоке зацікавлення спадщиною «Розстріляного Відродження» – зокрема постаттю М. Хвильового – свідчать про живий зв’язок поколінь борців за українську духовну, культурну та політичну емансипацію. Його науково-літературна праця, присвячена М. Хвильовому, є не лише глибоким аналітичним дослідженням, а й моральною даниною видатному попереднику. Дослідження виявило маловивчений, проте концептуально важливий аспект української історії ХХ століття – спадкоємність ідейного опору в межах інтелектуального дискурсу, що об’єднав представників різних поколінь: від націонал-комуністів 1920-х до дисидентів 1970-х рр. Подальше вивчення цього зв’язку може суттєво поглибити розуміння як природи українського спротиву, так і механізмів формування національної ідентичності у складних умовах імперського та тоталітарного тиску.