Форми торгівельних контрактів у Гетьманщині - Вербицький, В. В. (Вісник гуманітарних наук, 2026)
Дослідження присвячене комплексному аналізу юридичної природи, структурних особливостей та еволюції форм торгівельних контрактів у Гетьманщині XVII–XVIII ст. на тлі трансформації її мультиджерельної правової системи. У роботі детально проаналізовано нормативні вимоги до письмової та усної форм договорів, з’ясовано роль свідків, процедур фіксації угод в урядових (судових і міських) книгах та специфіку адміністративного контролю у сфері внутрішнього обороту й зовнішньоекономічних операцій. Досліджено нормативне підґрунтя контрактного права ранньомодерної української держави, яке базувалося на одночасному застосуванні норм звичаєвого права, Литовського статуту 1588 р., маґдебурзького (міського) права, гетьманських універсалів та кодифікованого зводу «Права, за якими судиться малоросійський народ» 1743 року. Обґрунтовано, що дотримання форми договору виступало ключовим інструментом правового махисту сторін. Письмова форма та обов’язкова реєстрація були імперативними для відчуження нерухомого майна, а також для значних боргових зобов’язань і дарування, де реєстраційні виписки слугували беззаперечним доказом права власності. Охарактеризовано деталізовану Литовським статутом двоскладову та багатоетапну процедуру оформлення угод з нерухомістю, що передбачала складання записів продавцем і покупцем окремо, залучення шляхетських свідків та внесення актів до повітових книг. На противагу цьому, у сфері обігу рухомого майна та побутових правочинів (договори найму, чумацькі контракти на перевезення й купівлю товару) домінували гнучкі усні домовленості, підкріплені свідками, символічними діями та традиційними звичаєвими практиками, де високий рівень взаємної довіри мінімізував потребу у формальних документах. Окрему увагу приділено процесуальним механізмам захисту майнових прав у судових установах, зокрема правилам визнання рукописних зобов’язань, юридичній силі супровідних печаток і суворим санкціям за навмисне безпідставне оспорювання боржником власного підпису. Також висвітлено специфіку зовнішньої торгівлі, де для дійсності контрактів вимагався особливий дозвіл місцевої адміністрації (магістратів, сотенних або полкових правлінь), що включав перевірку товарів, осіб, підписання письмових зобов’язань про невивезення забороненого та сплату мита. У висновках наголошується, що правова система Гетьманщини демонструвала ефективне співіснування жорстких нотаріально-реєстраційних процедур і життєздатних звичаєвих інститутів, що відображало прагнення держави модернізувати й упорядкувати цивільний оборот при збереженні місцевих торгівельних традицій.