Інституційне відновлення системи соціального забезпечення України у повоєнні роки (1945–1950) - Фомін, Андрій Володимирович (Вісник гуманітарних наук, 2026)
Повоєнний період став етапом відновлення та радикальної перебудови системи соціального забезпечення України, зумовленої безпрецедентним масштабом воєнних та поствоєнних викликів. Система еволюціонувала від пасивної моделі, зосередженої переважно на виплаті пенсій, до комплексного підходу, що включав медико-соціальну реабілітацію, протезування та професійну адаптацію ветеранів і цивільного населення. Ключовим вектором розвитку стала загальна інституційна та структурна відновлюваність, типізація установ, що дозволило диференціювати допомогу залежно від специфіки захворювань підопічних і виокремити спеціалізовані заклади з загальної мережі. Процес подолання дефіциту та зростання кадрового потенціалу характеризувався глибокою суперечністю між кількісним наповненням штатів та їхньою якісною спроможністю. Швидке розширення адміністративного апарату відбувалося в умовах гострого дефіциту фахівців із відповідною освітою та досвідом. Це призвело до домінування персоналу з мінімальною кваліфікацією, що безпосередньо позначалося на культурі обслуговування та коректності оформлення соціальних зобов’язань. Висока плинність кадрів та відсутність спадкоємності професійного досвіду стали системними перешкодами для формування стабільної управлінської структури, призводило до помилкових, а іноді – й злочинних рішень. Інституційне будівництво значною мірою стикалося з величезними післявоєнними труднощами через незадовільну матеріальну базу, елементарну відсутність придатних приміщень, меблів та обладнання. Місцеві органи соціального забезпечення часто функціонували в умовах, що не відповідали потребам як працівників, так і їхнього контингенту: відсутність елементарної інфраструктури, зв’язку, меблів та сейфів для зберігання документів і звітності, засобів безпеки була поширеним явищем. Особливо гостро поставала проблема фізичної недоступності установ, коли розташування та пристосованість офісів ігнорувало потреби людей з обмеженою мобільністю, створюючи додаткові перешкоди для отримання допомоги. Фундаментальною вадою тогочасної моделі була пріоритетність інтересів держави над долями людей. Діяльність системи була позначена прагматичним, а іноді й цинічним підходом до людських трагедій, з головною метою скорочення державних видатків та максимального працевлаштування і використання трудового потенціалу кожного. Це проявлялося у практиці періодичного штучного перегляду груп інвалідності («поліпшення групового складу»), де головною метою була бюджетна економія, а не реальний стан працездатності чи здоров’я людини. У дослідженні ми дійшли висновку, що державі вдалося відновити інституційний каркас системи соціального забезпечення України, наповнити його персоналом та загальну функціональність. Однак змістовно система залишилася заручницею бюрократичного формалізму, низької якості кадрового складу, професійної культури та фінансового прагматизму. Історичний досвід цього періоду підкреслює, що без подолання кадрової непідготовленості та зміни пріоритетів на користь інтересів людини, інституційне відновлення не може вважатися цілісним, завершеним і ефективним.