Освіта як чинник формування української козацької еліти в європейському інтелектуальному просторі - Добровольська, Вікторія Василівна (Вісник гуманітарних наук, 2026)
Метою статті є дослідження ролі освіти як ключового чинника формування української козацької еліти (старшини) та її інтеграції до європейського інтелектуального простору в ранньомодерний період. У дослідженні використано міждисциплінарний підхід, історико-порівняльний та історико-генетичний методи, а також концепти культурного трансферу та інституційного ізоморфізму. У роботі проаналізовано процес трансформації козацької старшини з військово-службового стану у політичний клас ранньомодерного типу, що відбувався під впливом політичної культури та правових традицій Речі Посполитої. Особливу увагу приділено механізмам інституційної адаптації та проявам інституційного ізоморфізму, які зумовили засвоєння козацькою елітою європейських моделей суспільно-політичної організації. Встановлено, що освіта стала визначальним каналом включення козацької старшини до європейського культурно-освітнього простору. Її формування відбувалося через систему єзуїтських і піарських колегіумів, діяльність церковних братств, розвиток Києво-Могилянської академії, а також практику навчання в університетах Центральної та Західної Європи. Окремо розглянуто значення книжної культури та приватних бібліотек як важливого індикатора інтелектуального рівня еліти та засобу її інтеграції до європейського інтелектуального середовища. Показано, що засвоєння античної спадщини, римського права та гуманістичних ідей сприяло формуванню нових політичних уявлень козацької еліти, зокрема концептів громадянських чеснот, «спільного блага» та ранньомодерної державності. Це знайшло відображення у політичній практиці та правових документах, зокрема у Конституції Пилипа Орлика 1710 року. Зроблено висновок, що освіта виконувала системоутворюючу функцію у процесі формування української козацької еліти, забезпечуючи її соціальну трансформацію та інтелектуальну європеїзацію. Водночас цей процес мав характер вибіркової культурної адаптації, що сприяло збереженню самобутності української елітарної традиції ранньомодерної доби.