Історія формування та становлення Процесу стабілізації та асоціації ЄС щодо країн Західних Балкан - Чумаченко, Олена (Вісник гуманітарних наук, 2025)
У статті досліджено формування та розвиток Процесу стабілізації та асоціації (ПСА) як ключового інструменту європейської інтеграційної політики щодо країн Західних Балкан на початку XXI ст. Показано, що ПСА виник як відповідь Європейського Союзу на потребу поєднати політику розширення з політикою управління кризами в регіоні, який у 1990-х роках пережив серію воєнних конфліктів та соціально-політичних потрясінь. Особливу увагу приділено рішенням Фейрської Ради 2000 року, які заклали основи нової стратегії ЄС і визначили принципи умовності (conditionality) та диференціації як базові для зближення з державами регіону. Проаналізовано специфіку Угод про стабілізацію та асоціацію (УСА), що стали юридичною основою відносин ЄС із кожною країною. Показано, що на відміну від класичних європейських угод Центрально-Східної Європи 1990-х років, балканська модель асоціації мала комплексний характер і поєднувала економічну інтеграцію з вимогами постконфліктної трансформації, захисту прав людини, співпраці з міжнародними судовими інституціями та гарантіями регіональної безпеки. Особливий наголос зроблено на прикладах Македонії та Хорватії як перших держав, що підписали УСА у 2001 році, а також на подальшому приєднанні Албанії, Чорногорії, Сербії та Боснії і Герцеговини, що забезпечило універсальне охоплення всього регіону. У статті доведено, що ПСА створив багаторівневу систему управління інтеграційними процесами, яка поєднала політичний діалог на найвищому рівні з технічним моніторингом виконання зобов’язань. Підкреслено, що принцип умовності виступав ключовим важелем впливу ЄС: порушення демократичних стандартів або невиконання співпраці з міжнародними інституціями могло блокувати імплементацію угод. Зроблено висновок, що ПСА слід розглядати як унікальну гібридну модель інтеграції, адаптовану до специфіки постконфліктного регіону. Його історичне значення полягає у трансформації Західних Балкан із «зони нестабільності» на простір із чіткою європейською перспективою, де інтеграція до ЄС стала головним чинником демократичних реформ та внутрішньої стабілізації.